POZNÁMKA AUTORA: Toto je pravdivý příběh, ale některá jména byla změněna, včetně pravých jmen osob z bezpečnostních složek.

UPOZORNĚNÍ: Tato kniha neobsahuje žádné tajné informace. Veškeré informace o FBI v ní obsažené jsou považovány za neutajované. Veškeré uvedené případy FBI byly plně rozhodnuty soudními procesy, jsou považovány za subjekty veřejných záznamů a jsou široké veřejnosti dostupné v režimu vyhledávání v soudních a veřejných archivech.

ŠPION

Třicet let jako tajný agent FBI

Michael R. McGowan a Ralph Pezzullo

Copyright © Michael R. McGowan, Ralph Pezzullo 2018

Translation © Martin Kotrle, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6351-9

Mé neuvěřitelné ženě… jsi…

A za všechno… díky

Mým náročným, ale skvělým dětem

… vymyj si tu špínu z rány

… díky, že ze mě děláte cvoka…

Tisícům minulých, současných a budoucích terénních agentů FBI… snad vám to pomůže… a snad jste se i trochu zasmáli… díky, že jste mě pustili do svého zvláštního klubu… chodit mezi vámi byla největší pocta a výsada… nejdrsnější, nejchytřejší a nejzábavnější klub na světě… držte se… opatrujte se… a Bůh s vámi

1
ŠOK

 Desátý duben 1994 začal stejně jako spousty dní, jež mu předcházely. Vnitřní budík mě probudil před úsvitem v ložnici našeho skromného třípokojového domova v Swedesboro v New Jersey a mozek mi hned začal připomínat všechno, co jsem ten den musel udělat v práci – přezkoumat důkazní pásky a zkontrolovat přepisy záznamů z telefonních odposlechů. Zvláštní agent FBI na protidrogovém oddělení má pořád napilno s vyšetřováním případů, papírováním a přípravami na soudní procesy.

Dnešek neměl být žádnou výjimkou. Alespoň jsem si to myslel. Když jsem ležel v posteli pod dvojitou přikrývkou vedle své překrásné ženy Samanty, jediné, co mi přišlo v nepořádku, byl fakt, že v tomto bodě mé začínající kariéry agenta FBI a otce se můj život zdá být téměř perfektní.

Profesně se mi dařilo lépe, než jak bych si to někdy sám naplánoval. Měl jsem práci, kterou jsem považoval za nejlepší na světě: chránit Američany a náš styl života před těmi, kteří by nám chtěli ublížit. U FBI jsem sloužil jako zvláštní agent už sedm let a předtím jsem byl několik let uniformovaným policistou. Při své první větší operaci v utajení jsem s odhodlanými kolegy strávil dva roky pronikáním do mezinárodní organizace pašeráků drog. Tato operace skončila v noci 15. října 1992, když jsme zabavili čtyřicet šest kilogramů pákistánského heroinu nejvyšší kvality v hodnotě 180 milionů dolarů. Bylo to největší množství zabaveného heroinu v historii Filadelfie a stále patří mezi deset největších zabavení heroinu všech dob. Byl to opravdu husarský kousek. A třešničkou na dortu byl fakt, že jsme ten heroin získali, aniž bychom za něj utratili jediný cent z peněz amerických daňových poplatníků. Ano správně. Přesvědčili jsme zloduchy, aby nám ty drogy dali předem. Jinými slovy zločinci čekali, že jim zaplatíme, což jsme svým způsobem udělali – ale ne penězi, nýbrž želízky přes půlku světa v Pákistánu.

Z nezkušeného nováčka u FBI jsem se v mžiku stal „Zlatým hochem“. Vysoce postavení lidé z vedení, kteří dřív ani nevěděli, jak se já nebo kolegové jmenujeme, nás zasypávali chválou a oceněními. Po roce a půl, když se ten případ přesunul k soudu, jsme stále slyšeli jenom chválu.

Pokud šlo o můj osobní život, měl jsem štěstí a dobrý vkus, protože jsem si vzal neuvěřitelnou ženu, která byla silná, laskavá a sdílela stejné „hodnoty manuálních pracovníků“ jako já: tvrdě pracovat, starat se o rodinu i bližní a usilovat o lepší život a více příležitostí pro naše děti.

Když jsem políbil Sam a vyklouzl z postele, vzdychla, jako by říkala: miluji tě, buď opatrný. Věděl jsem, že zatímco já si budu hrát ve velkém městě Filadelfie na policajty a zloděje, ona se bude s bezmeznou energií, kuráží a láskou starat o potřeby našich tří dětí.

Potmě jsem se bosý proplížil se na ně podívat. Nejdříve na naše dva syny Russella a Michaela, kterým bylo osm a šest. Jejich pokojíček vytvářel obraz běžného amerického života, jako by jej namaloval Norman Rockwell. Spali s postelemi sraženými k sobě, takže jejich hlavy byly vzdáleny jen několik centimetrů od sebe, baseballové rukavice a ostatní sportovní vybavení se válelo na podlaze, z půlky dokončená stavebnice Lego se nakláněla v rohu, poličky byly narvané

plastovými zbraněmi, špinavým oblečením, omalovánkami a figurkami Želv Ninja.

Za rohem jsem nahlédl do pokojíčku našeho tříletého uzlíčku radosti jménem Paige. Její tlusťoučké andělské tvářičky se s každým nadechnutím kouzelně nafukovaly a vyfukovaly; měkkou černobílou přikrývku měla ležérně přehozenou přes buclaté nožičky. Zdálo se mi to, nebo na mě mrkla, když jsem ji letmo políbil na tvář a odhrnul jí zlaté kudrny z očí? Tiše jsem se přesunul do naší malé studené koupelny a oblékl si sportovní oblečení – ohoz na běhání a boxerské triko Everlast se zkrácenými rukávy, aby byly dobře vidět moje bicepsy. S batohem, na kterém byl americký orel FBI, jsem se proplížil do přízemí, vzal si klíčky od auta a prošel kolem hraček na podlaze, temného stínu dřevěného houpacího křesla před televizí a nového drahého gauče, který budeme splácet celou věčnost. Někdo by to mohl považovat za chaos života na předměstí, ale já bych na tom nic neměnil.

Venku, kde do úsvitu zbývalo ještě pár hodin, jsem si v měsíčním světle všiml, že by se měl posekat trávník a že přední květináč s červenými muškáty potřebuje znovu pověsit. V duchu jsem si to připsal na seznam domácích prací pro příští víkend, které se budou muset nějak vměstnat mezi baseballové tréninky, lekce karate a ostatní aktivity dětí. Sam navíc o víkendech pracovala jako barmanka, což dělala, už když byla na vysoké, ale nyní jsme potřebovali hotovost k doplnění mého skromného platu. Jako zvláštní agent FBI ještě nikdo nezbohatl a já jsem neměl proplacené ani dlouhé přesčasy.

Nestěžoval jsem si a ani Sam si nestěžovala. Život byl dobrý. Nedávno jsme si koupili první dům v jedné ze slepých ulic hezké čtvrti, kde jsme kolem měli stejné mladé rodiny, jako jsme byli my – přes ulici učitel, soused stavební dělník. Naše děti byly šťastné a zdravé, oba jsme byli zaměstnaní a má kariéra směřovala vzhůru.

Cítil jsem se dobře, když jsem na příjezdové cestě nastartoval ohnivě červený Pontiac Trans Am, který vláda nedávno zabavila nějakému okázalému drogovému dealerovi. Na sledovačky nebyl ideální, ale dostal mě rychle tam, kam jsem potřeboval. Ověřil jsem si, jestli na věšáku vzadu visí moje formální oblečení FBI – oblek a kravata. Potom jsem si zkontroloval svůj FBI batoh. Uvnitř byly dvě pistole – služební 9mm glock a můj Smith & Wesson 6906 –, pouta a baterky. V tmavohnědých složkách byly FD-302a (shrnutí výslechů), soudní příkazy a žádosti, nahrubo přepsané telefonáty a ručně psané poznámky k výslechům, které budou třeba k několika nadcházejícím soudním procesům. Odznak a průkaz jsem měl nacpané v přední kapse, abych se k nim snadno dostal. Dodávaly mi značnou právní a policejní moc společně se značnou osobní a profesní zodpovědností.

V samostatné igelitce jsem měl normální pracovní oblečení. Protože jsem byl na protidrogovém, jednalo se o pohodlné džíny, pár černých běžeckých bot, nadrozměrnou baseballovou košili Phillies, která byla dostatečně dlouhá, aby zakryla mou zbraň na veřejnosti. Při práci na protidrogovém jsem se musel oblékat tak, abych splynul s davem na ulici, a mít boty, se kterýma můžu běžet jako o závod při pronásledování podezřelých. Také jsem byl ve SWATu, což vysvětlovalo dlouhou zbraň zamčenou v kufru.

Ve 4:45 ráno byl na 295 směrem na sever mírný provoz. Na stanici KYW 1060 ve zprávách hlásili, že se obchod Coventry Market Deli v centru zavírá po patnácti letech a že Phillies porazili Reds 2:1 díky homerunu Peta Incaviglia při deváté směně.

Myšlenkami jsem ale byl jinde, přemýšlel jsem o hromadě příprav, které musím dokončit kvůli nadcházejícímu soudu. V hlavě jsem si zorganizoval pořadí svědků i potřebné diagramy FBI a zvážil právní kličky a manévry, které by obhájce mohl využít. Říkalo se, že obžalovaní Pákistánci možná přiznají vinu. Což by většinu toho, co jsem si připravoval, učinilo zbytečným, ale i tak jsem byl odhodlaný se připravit. Když jsem přejížděl most Bena Franklina z New Jersey do Pensylvánie, snesla se lehká mlha, která obarvila cihly Center City do tmavě červené. Pokud to mělo být znamení toho, co přijde, tak jsem ho nepochopil.

Pár minut před 5:15 jsem zahnul u betonových zátarasů před federální budovou Williama J. Greena Jr. a zastavil před vjezdem na parkoviště. Musel jsem ukázat průkaz FBI znuděnému a nevrlému hlídači, aby zmáčkl tlačítko, které zvedlo závoru, a já mohl sjet do suterénu a zaparkovat na svém místě. Nahoře v šestém patře jsem zadal svůj přístupový kód FBI na displeji k elektronickému zámku a vstoupil jsem do hlavní recepce FBI. Za stolem nebyl nikdo, kdo by mě přivítal, což se v následujících třech hodinách nezměnilo, protože oficiální úřední hodiny FBI začínaly v 8:15 ráno a končily na vteřinu přesně v 5 večer.

Nad recepcí visely za neprůstřelným sklem v trojúhelníku fotky prezidenta Billa Clintona, ministryně spravedlnosti Janet Renové a ředitele FBI Louise Freeha. Napravo od nich byla pamětní deska věnovaná agentům, kteří zahynuli při výkonu služebních povinností.

Decentně mi to připomnělo nebezpečí, jemuž jsme čelili, když jsem prošel kolem hlavní zasedačky, která byla prázdná až na padesát přesně seřazených židlí, americkou i pensylvánskou vlajku a dřevěné pódium. Na konci první chodby po mé levici bylo oddělení pro boj s organizovaným zločinem č. 1, kde měli stoly staroušové s červenými popraskanými cévkami na nose, kteří kouřili jak fabriky, když stopovali mafiány, jejichž jména končila samohláskami. Naproti nim bylo protidrogové oddělení č. 2, plné dříčů, co soupeřili s mým oddělením (protidrogovým oddělením č. 3) v drogových zatčeních, statistikách a v právech na vychloubání. Byli jsme soutěživá banda.

Po cestě ke svému stolu v protidrogovém č. 3 jsem minul pár brzkých příchozích jako třeba Peta Jeroma, který zabučel obdobu FBI pro ranní pozdrav. „Koho to sem čerti nesou? Vypadáš hrozně.“

„Díky, Jerome. Ty taky.“

Pokud člověk neměl hroší kůži, tak sem nepatřil. „Přežijí nejsilnější“ tu bylo na denním pořádku. Ti, kteří nedokázali oplácet rychlé salvy urážek, byli bez milosti vymýceni.

V jihozápadním rohu za dlouhou řadou kovových skříněk na složky stály čtyři řady po pěti stolech. Trochu jako ve třídě na gymnáziu – až na to, že my jsme tomu říkali bullpen. Můj stůl byl poslední v poslední řadě nejdále od kanceláře vedoucího. Přesně tak, jak jsem to měl rád. Sejde z očí, sejde z mysli.

Stůl jsem měl taky zařízený po svém, všechno mělo své místo a vše bylo na svém místě. Vše hezky upravené a příznačné pro OCD. Přehodil jsem si batoh přes opěradlo židle a začal si kontrolovat zprávy na pevné lince. Poté jsem si vyndal z kapsy denní seznam úkolů. Dnes bylo potřeba zařídit pro obžalované v nadcházejícím soudu překladatele, který umí urdsky, ujistit se, že svědci, především zahraniční kriminalisté, kteří nám pomohli, budou mít dostatek času na cestu do Spojených států. Po dvaceti minutách seřazování priorit pro dnešní den se začali trousit kolegové z oddělení. Někteří vypadali nevyspale, někteří naštvaně a ostatní jako kdyby byli ztracení v myšlenkách. Byli jsme duhová koalice: černí, bílí, snědí, muži i ženy, mladí i staří, štíhlí i tlustí. Vycházeli jsme spolu dobře, i přes drsné slovní provokace, které se často týkaly předčasné ztráty vlasů, nedávno nabyté váhy, oblečení a výběru chotě či partnera.

Dnešní ráno to jako obvykle začalo, když si starší agent Will Thompson vybral svůj oblíbený cíl Matta Boggse, který vypadal jako ztělesnění Alfreda E. Neumana z obálky magazínu MAD, a to včetně mezery mezi prvním horním párem zubů.

„Hej, Matte, ty máš nový účes?“ zeptal se Thompson.

Boggs ho samozřejmě měl, a to pořádný. Drsný účes na kastrol, který mu seděl na nadprůměrně velké hlavě.

„Jo, včera jsem se nechal ostříhat,“ odpověděl Matt a zdánlivě si oddechl, protože to byla jednoduchá otázka.

„Ty jsi někomu fakt zaplatil, aby tě takhle ostříhal?“ Přidal se zvláštní agent Green.

„Jo, pět babek“ odpověděl Boggs. „Co na to říkáš?“

Tím perfektně nahrál Thompsonovi, který ho setřel. „Doufám, že sis mohl nechat i ten hrnec.“

Green a Thompson se začali smát a Boggs zrudl. Teď byla řada na zvláštním agentu Tanguayovi. S knírkem Clarka Gabla a obřím břichem se ke mně přitočil a zabručel: „Hej, Miku. Plánuješ pořád běžet ten maraton?“

„Co je ti do toho, tlouštíku?“ zeptal jsem se, aniž jsem zvedl oči.

„Běžet, nebo jít?“

„Běžet chytráku“ odpověděl jsem.

„Ten, koho si najmeš, aby tě nesl, by měl mít silná záda.“ Tohle byl Tanguayův trapný komentář k mé neběžecké postavě, která by se nejlépe dala popsat jako zavalitá nebo podsaditá – menšího vzrůstu s velkým hrudníkem a rukama od zvedání činek. Kvůli svým rozměrům jsem soutěžil v Clydesdale divizi Bostonského maratonu pro muže přes 81,5 kila.

V rámci svého tréninku jsem v 6 ráno sjel výtahem do malé tělocvičny se šatnou ve sklepě a převlékl se na běhání. Půl tuctu agentů v nepříliš voňavých šortkách, teplácích a tričkách mě s funěním pozdravilo. Aby nás zaměstnavatel namotivoval, vyčlenil nám z pracovní doby každý den tři čtvrtě hodiny (klasifikovaných jako čas 66E) jako čas na tělocvik.

Zavázal jsem si šedé New Balance 990s a opustil jsem budovu. Když jsem zahnul doleva po Market Street a chytil tempo, zataženou oblohou začalo prosvítat slunce. Nebyl jsem běžec od přírody a nebyl jsem ani rychlý, ale jakmile jsem se do něčeho pustil, tak jsem toho jen tak nenechal. Po pravdě řečeno svůj první Marine Corps maraton dlouhý 26,2 mil jsem před čtyřmi lety zaběhl za úctyhodné čtyři hodiny a dvacet devět minut.

Mým dnešním cílem bylo pět mil svižným tempem podél řeky Delaware. Když jsem míjel Zvon svobody a Independence Hall, přemýšlel jsem o hlavních cílech našeho heroinového případu, Mohammedu Salim Malikovi a jeho synovci Shahidu Hafeezovi Khawajovi. Brzy bych se s nimi měl setkat soudu.

Rychle jsem si v hlavě udělal poznámku: Kup si pár nových obleků od Brooks Brothers, ať vypadáš šik. Bral jsem je jako odměnu za ten velký případ, který nás zavedl do Kanady, Evropy a Hongkongu. Druhá poznámka: Schovej výpis z kreditní karty, až přijde poštou domů.

Rackové mi řvali nad hlavou. Nalevo a napravo jsem zběžně zahlédl průčelí luxusních restaurací, cihlové koloniální měšťanské domy, malé sousedské bary a vlečné čluny přivázané ke břehu.

Poprvé jsem heroinového krále Malika spatřil v lednu 1994, poté co jej společně se synovcem pákistánská vláda posadila na letadlo, které přistálo na Mezinárodním letišti Filadelfie, a oni byli v poutech eskortováni příslušníky U.S. Marshals. Já na ně čekal, abych jim mohl nasadit želízka a přečíst jim jejich Mirandova práva, protože podle zvyku FBI, agent, který uzavře případ, má tu čest vzít obžalované do vazby.

S mnohem mladším Khawajou jsem se setkal již dříve – přihlouplý klučina, co zbožňoval strip kluby. Strávili jsme mnoho hodin sledováním toho, jak očumuje polonahé ženy, zatímco jsme se ho snažili přimět, aby se soustředil na podrobnosti naší dohody. Když vystupoval z letadla, vypadal otřeseně a vyděšeně, což jsem tak trochu čekal. Zato jeho strýc Malik mě překvapil.

Byl to drobný muž, co se nesl jako král a měl spořádané a klidné vystupování. Nebyl to strašlivý pákistánský drogový válečník, pátý nejhledanějším na seznamu DEA, kterého jsem čekal.

Zdání ale klame. I přesto, jak vlídně Malik působil, ty tisíce kilogramů heroinu, co prodal po celém světě, tak vlídné rozhodně nebyly. Ne k nespočtu jedinců a jejich rodinám, které ovlivnily. U těch čtyřiceti šesti kilogramů, co jsme mu zabavili, byla naměřena čistota 90 procent. Pokud by heroin užil třeba i dlouholetý feťák, způsobil by mu okamžitou zástavu srdce. Předtím, než by se droga dostala do ulic, by ji překupníci a zločinci třikrát, čtyřikrát či pětkrát zředili. Pak by nevyhnutelně ublížily vysokoškolákům z dobrých rodin, chlapům v armádě, otcům se slibnou kariérou, a dokonce i matkám s kočárky.

Viděl jsem škodu, jakou může heroin napáchat, už jako uniformovaný policista v ulicích Burlingtonu ve Vermontu. Jedné noci jsem ke konci směny seděl na stanici, když jsem uslyšel zapištění pneumatik za budovou, kde jsme tankovali auta. Neznámí z ujíždějícího auta vystrčili někoho ven a ujeli. Když jsem tam přišel, uviděl jsem mladého dobře oblečeného muže, jak leží na ulici a zmítá se. Když upadl do bezvědomí, pokusil jsem se ho vzkřísit dýcháním z úst do úst.

Zatímco jsem měl plné ruce práce s tím klukem, kolegové zavolali sanitku. Bohužel ten mladík zemřel cestou do nemocnice. Později jsem se dozvěděl, že pocházel z dobré rodiny a studoval na nedaleké univerzitě. Sám jsem už tehdy byl otcem a nedokázal jsem si představit jejich ztrátu.

Když jsem doběhl, osprchoval jsem se a oblékl se pro práci v civilu, se svým miláčkem S&W zastrčeným na zádech za opaskem džín.

Nahoře v oddělení bylo už plno, a urážky tak lítaly vzduchem všude. O pár vteřin později náš nadřízený Al Packard – neboli „Plukovník“ – vešel dovnitř v naškrobené bílé košili s červenomodře pruhovanou kravatou a vojenským sestřihem. Zpražil nás všechny pohledem, jako by řekl: Hejbněte prdelí a zpátky do práce. Poslechli jsme.

S Plukovníkem si nikdo nezahrával. Nejen že byl opravdovým plukovníkem záloh námořní pěchoty a se svým masivním předloktím budil fyzicky respekt, byl to taky skvělý šéf, který odkláněl administrativní sračky, abychom my mohli dělat svou práci.

Se sluchátky od Sony na uších jsem se pustil do nepříliš okouzlujícího úkolu pečlivě poslouchat každé slovo v konverzaci zločinců a srovnávat je s vytištěným přepisem, abych se ujistil, že jsou na stránkách pravdivě a přesně reprezentována slova nahraná na pásce. Bylo to únavné, nezáživné a nudné, nebyl to typ aktivit FBI, které se ukazují ve filmech nebo televizních pořadech. Ale bylo to naprosto nezbytné pro úspěch nadcházejícího federálního trestního stíhání.

Po několika hodinách hrbení se nad zastaralými páskami jsem si dal pauzu, prošel jsem se po kanceláři, abych pokecal s kámoši a zkontroloval rozvrh tréninků SWAT, abych se ujistil, kdy a kde mám být během příštích několika týdnů.

Všiml jsem si, že se blíží doba obědu, a tak jsem zamířil do trezoru s důkazními materiály, který zabíral více než polovinu osmého patra. Od zabavení v říjnu 1992 leželo těch čtyřicet šest kilogramů heroinu mezi krabicemi s ostatními důkazy FBI, v nichž byly zabavené drogy, zbraně, kufříky, počítače, batohy a telefony.

Řekl jsem skladnici, co zrovna měla službu, že chci zkontrolovat, označit a připravit důkazní drogy pro transport k soudu. Požádala mne, abych napsal číslo případu a zapsal se.

Když jsem vstoupil do trezorové klece, všiml jsem si muže v bílé košili a kravatě postávajícího s dalším skladníkem.

Nepoznal jsem v něm nikoho z naší divize a všude na sobě měl zkratku ředitelství FBI. Bylo to podivné, ale nic mi do toho nebylo.

Zatímco jsem se pustil do hledání pákistánského heroinu, dva další skladníci vstoupili do trezoru, a aniž si mě všímali, došli k tomu cizinci a něco mu pošeptali do ucha. Jejich chování mi přišlo velmi neobvyklé a znepokojivé. Začal jsem z toho mít hodně nepříjemný pocit.

Cizinec se ke mně otočil a agresivně se mě zeptal: „Co hledáte?“

Neměl jsem tušení, kdo to je, a on se neobtěžoval představit. Tak jsem mu odpověděl s mou obvyklou úsečností. „Kdo sakra jste?“

Odpověděl stroze: „Musíte jít za svým VZA.“ Tím myslel vrchního zvláštního agenta, neboli velkého šéfa, nejvýše postaveného chlapa v celé kanceláři.

Bylo to, jako by mi jednu vrazil. Vytočený a šokovaný, zeptal jsem se sám sebe: Proč mi naprosto cizí člověk říká, abych opustil trezor s důkazy a šel za velkým šéfem? Pak jsem si všiml, že jedna z krabic, kterou si prohlíží, na sobě má číslo mého případu.

Co se to sakra děje? zeptal jsem se sám sebe. Proč se dívá na důkazy k mému případu?

V hlavě mi začalo bít na poplach. Místo abych tam zůstal stát a dohadoval se, vrátil jsem se do našeho oddělení, abych našel Plukovníka, jenže on tam nebyl. V hlavě se mi honily myšlenky rychlostí tisíce mil za hodinu. Vydal jsem se tedy mahagonovou chodbou, kde měli kanceláře vedoucí, a pokračoval přímo do kanceláře VZA, přičemž jsem přeskočil dvě úrovně v hierarchii velení, svého vedoucího a PVZA (pomocného vrchního zvláštního agenta).

Náš VZA byl vynikajícím vedoucím, který se aktivně a pravidelně zastavoval u našich stolů a ptal se nás, na čem zrovna pracujeme ve svých případech. Dával jasně najevo, že pokud tvrdě pracuješ, nemáš se čeho bát. Na druhou stranu, pokud bys byl líný, udělal by ti ze života peklo.

Měli jsme spolu skvělý pracovní vztah. Takže když jsem přišel do jeho kanceláře, rozohnil jsem se, že nějaký chlápek z ředitelství se v trezoru hrabe v mých důkazech. Připomněl jsem VZA, že se mi blíží důležitý soud a že nechci, aby mi nějaká kancelářská krysa prověřovala nesmyslné malichernosti, když mám na práci mnohem důležitější věci.

VZA se mi se smrtelnou vážností podíval do očí: „Miku, ten soud je právě teď tvou nejmenší starostí.“

Jako by se mi zastavilo srdce.

„Cože?“ zeptal jsem se. „O čem to mluvíš?“

Zíral na mě chladnýma očima středověkého popravčího, až mě z toho zamrazilo. Nikdy jsem ho takhle neviděl.

„Miku“ začal, „máme podezření, že v trezoru s důkazy chybí nějaké drogy. Je to velmi vážná věc a právě probíhá interní vyšetřování FBI. Chci, aby ses ihned vrátil na své oddělení. S nikým o tom nesmíš mluvit, včetně své ženy, pokud a dokud ti to nepovolím. Rozumíš?“

Sotva jsem ze sebe dostal: „Ano, pane.“

„Odchod.“

Měl jsem pocit, že omdlím nebo se pozvracím. Neměl jsem ponětí, co se stalo, ale VZA mi dal jasně najevo, že máme velký problém a že jsem do toho nějak zapletený.

Nebyl jsem schopen srovnat si myšlenky. Jejich útržky se mi motaly v hlavě a nějak, už nevím jak, jsem se ocitl zpátky na našem oddělení. Ale protože jsem s nikým nesměl mluvit, nechtěl jsem tam být a pospíchal jsem ven.

Mezitím jsem si říkal, abych se uklidnil a začal myslet normálně, ale nešlo to. Krevní tlak mi vyskočil tak vysoko, že jsem měl pocit, jako by mi měla vybouchnout hlava.

Jsem podezřelý? zeptal jsem se sám sebe. Doopravdy si VZA myslí, že po vší té práci, co jsem udělal, abych případ uzavřel, jsem ten pákistánský heroin ukradl?

To se mé racionální mysli nezdálo možné.

Ale pořád se mi v hlavě opakovala jeho slova: Ten soud je právě teď tvou nejmenší starostí.

Zjevně mě považuje za podezřelého. Ale proč?

Začal jsem panikařit, nasedl jsem do auta a začal bezcílně jezdit po městě. Nic takového se mi předtím nikdy nestalo a nevěděl jsem, co dělat. Nemohl jsem tu situaci prodiskutovat s ostatními agenty a nechtěl jsem znepokojit svou ženu a děti. Jak bych mohl přijít domů a říct: „Ahoj, zlato. Víš, jak jsem poslední dva roky nepřetržitě pracoval na tom případu? No, tak někdo ukradl důkazy a FBI si myslí, že jsem to byl já.“

Následující dny se tlak stupňoval. Interní vyšetřovatelé FBI mi přečetli Mirandova práva a vzali mi otisky prstů. Bylo to neuvěřitelné: Můj zaměstnavatel, agentura, pro kterou jsem dřel jako mezek a riskoval život, mě nyní obviňovala, že jsem ukradl heroin a kokain v hodnotě 200 milionů dolarů a rozprodal ho na ulici jako obyčejný drogový dealer.

Jak jen to bylo možné? Nejen že můj perfektní život byl u konce a těžce vydřená reputace v hajzlu. Pokud bych nedokázal najít způsob, jak prokázat mou nevinu, dost možná bych mohl skončit ve federálním vězení s nějakými kreténskými drogovými dealery, které jsem tam sám poslal. Pustil jsem se do svého životního boje.

2
ZATNI ZUBY, TO PŘEJDE

Vyrůstal jsem jako syn irského policisty v zchudlém městě na severovýchodě Massachusetts. V devatenáctém a na počátku dvacátého století byl Haverhill pulzující tepnou průmyslu: výroby lodí, továren na vlněné zboží, kožedělného průmyslu a výroby bot. Na začátku 20. století byl Haverhill korunován „Králem pantoflí“ – továrny na řece Merrimack tehdy vyráběly jednu desetinu všech bot prodaných ve Spojených státech.

Když jsem tam v 60. letech žil, byla řeka těžce znečištěna narezlými usazeninami a nevhodná k rybaření či koupání. Většinu továren zavřeli. Haverhill se proměnil ve zubožené rozkládající se průmyslové město s příliš mnoha zabedněnými podniky a obchody a zdánlivě stejným množstvím sousedských barů s jmény jako Ray & Arlene’s, The Huddle a The Chit Chat Lounge, kam chodili ztrápení a poražení lidé utápět žal. Haverhill byl a stále je definicí života manuálních pracovníků Naše rodina žila ve čtvrti obývané převážně irskými manuálními pracovníky a několika Řeky a Poláky. Kolem nás bydleli dělníci, kuchyňští pomocníci, hasiči a policisté. Byl jsem prostředním dítětem z pěti sourozenců a z každé strany jsem měl bratra a sestru. Z mé omezené perspektivy to bylo normální dětství. Neměli jsme peníze na rozhazování, ale nic jsme si z toho nedělali, protože se zdálo, že jsme na tom stejně jako naši sousedi. Matka chodila na noční směny dělat sekretářku do místní přepravní společnosti, aby doplnila otcův příjem. Nikdo nás nerozmazloval.

Jakmile jsme byli dost staří, abychom mohli pracovat, očekávalo se od nás, že přiložíme ruku k dílu. Pokud jsme chtěli nějaké peníze na útratu, tankovali jsme benzín, sekali trávníky, odhazovali sníh. Když mi bylo třináct, mou první prací se stálým platem bylo mytí nádobí v pečovatelském domě. Od té doby jsem vždycky měl nějaké zaměstnání, i když jsem chodil do školy nebo sportoval.

To byly časy před kabelovkou, MTV a surfováním na webu a věřte tomu nebo ne, přežili jsme to o třech černobílých kanálech. Protože táta byl policajt, většina jeho přátel byli policajti. Po pravdě řečeno, zdálo se, že práci u policie máme v krvi. Můj dědeček byl policistou a nyní pokračuje v této hrdé, čtyři generace trvající tradici můj syn.

Na začátku šedesátých let, když jsem byl ještě malý kluk, všichni mluvili o obávaném bostonském škrtiči, který zabíjel nevinné ženy. Traduje se, že když matka během dne spala, seděl jsem u její postele a hlídal ji s baseballovou pálkou v ruce. Také jsem hlídkoval v sousedství, kontroloval, jestli sousedi mají zamčené dveře, a zapisoval si poznávací značky podezřelých aut v ulici.

Když táta přišel domů z práce, všichni věděli, že se mu mají vyhnout, dokud nevyndal zbraň z pouzdra a nepoložil ji na nejvyšší polici v kuchyňské skřínce. Ze stejné police si vzal lahev whiskey a kopnul do sebe dva panáky. Whiskey většinou měla okamžitý uklidňující efekt a on byl po ní příjemnější, jindy ho ale zase poslala na cestu do temnoty. Nikdy jsme nevěděli, který táta se ukáže.

Nejdřív jsem si neuvědomoval, že byl náruživým alkoholikem. Když jsem byl ve třeťáku na střední, často jsem po příchodu domů nacházel opilého otce rozvaleného na pohovce, páchnoucího po zvětralé whiskey. Když se napil, byl násilnický, mlátil nás svým služebním opaskem od Garrison a liskal nás po hlavách, čemuž jsme říkali „zástřih“. Většinu svého násilí ale soustřeďoval na matku. Jako dítě jsem bezmocně sledoval, jak ji bil. Když už jsem byl na střední, někdy jsem ho od ní odtrhl, přestože byl pořád větší než já. Matka i já jsme v takových chvílích mívali slzy v očích.

Máma nikdy nezavolala policii, protože táta byl policie, a další den se oba chovali, jako by se nic nestalo. I když jsem se hodně snažil, nikdy jsem nedokázal porozumět těm démonům, které v sobě nosil.

Jednoho krásného letního dne jsem si na přední verandě hrál se sourozenci, když jeden z našich alkoholických strýců přišel na návštěvu. Táta ještě nebyl doma a matka spala po noční směně. Chvíli poté přišel táta domů a my uslyšeli, že uvnitř vypukla hlasitá hádka. Další, co si pamatuju, byl zvuk tříštícího se skla. Vzhlédl jsem a uviděl strýce, jak prolétl hlavou napřed skrz tabulkové okno a přistál obličejem na zemi před verandu. Krvácející jako podříznuté prase, se střepy v kůži a ve vlasech, zvedl se a odpotácel se ulicí pryč. Později jsme se dozvěděli, že ho táta přistihl, jak krade peníze z máminy peněženky. Moc jsem nad tím nepřemýšlel, protože násilné rodinné incidenty tu byly běžným fenoménem. Když už jsem byl starší, přestal jsem k nám zvát kamarády a snažil se ošklivou pravdu skrývat.

Přirozeně jsem si tuto metodu řešení sporů také osvojil. Stejně jako i jiné děti, které jsem znal. Domnívám se, že jejich domácí prostředí se od toho mého příliš nelišilo. Pěstní souboje se staly způsobem, kterým jsme řešili spory o krádež něčího sendviče, urážky nebo situace, kdy si z nás někdo utahoval. Žádné nože nebo zbraně, jen holé ruce, modřiny a hrdost. Pokud jsem přišel domů s monoklem nebo s krvácejícím nosem, tátova odpověď byla vždycky stejná: „Zatni zuby, to přejde.“ To byla mantra, kterou opakoval nehledě na to, jestli měl člověk otevřenou zlomeninu nebo utrpěl tvrdou porážku na baseballovém hřišti. Byl to jeho způsob, jak říct: Život je těžký a nemá cenu si na to stěžovat. Zvedni se, oklepej se a dej tomu, co můžeš.

Pamatuji si, že jednou jsem přišel domů po pivní potyčce a táta se podíval na moje nateklé oko a zeptal se: „Kdo ti to udělal?“

„Jimmy McDougal,“ odpověděl jsem.

„Jimmy McDougal?“ odpověděl s opovržením v hlase.

„Vždyť je to zasranej golfista.“

Táta nechtěl poslouchat vaše problémy. Většinu večerů v době večeře máma spala a on byl v práci. Takže my děti jsme si dělaly domácí úkoly a vařily jídla samy. Byla to opravdu vzácnost, když se celá rodina sešla u večeře, abychom se pobavili o tom, co se nám toho dne přihodilo.

Vzhledem k prostředí, ve kterém jsem vyrůstal, se zdálo být naprosto přirozené, že jsem začal pít již ve velmi raném věku. Už když jsem začal chodit na střední, poflakoval jsem se s kámoši na rohu ulice a chlastal. Dávali jsme pobudům pár babek, aby nám v obchodě s alkoholem koupili plechovky piva Pabst Blue Ribbon nebo flašku Southern Comfort. Netrvalo dlouho a uvědomil jsem si, kam to se mnou spěje: že až mi bude padesát, budu utápět trable ve stejných barech jako můj otec.

Rozhodl jsem se, že nedopustím, aby se to stalo, a věděl jsem, že pokud se chci dostat z Haverhillu a z tohoto destruktivního kolotoče, musím to udělat já sám. Táta nám dal jasně najevo, že nebudeme mít dost peněz, aby někdo z nás mohl jít na vysokou, dost možná proto, že utrácel veškeré peníze navíc za chlast a hazard. Došlo mi, že jediná cesta ven vede přes sport, kterému jsem se nepřetržitě věnoval na každém hřišti, v parku a na kluzišti ve městě.

Baseball se stal mým hlavním zájmem a vášní. Zjistil jsem, že jsem po otci zdědil určité fyzické dovednosti z dob, kdy hrál na konci čtyřicátých let v nižší lize za New York Yankees.

Hrál jsem baseball, kdykoli jsem mohl, občas i od úsvitu do soumraku, a stal se ze mě poměrně dobrý pálkař. V posledním ročníku na střední jsem překonal školní čtyřicet let starý rekord na odpalu, a aniž bych o tom věděl, stal jsem se terčem zájmu profesionálních hledačů talentů.

Na konci posledního ročníku střední se v haverhillských místních novinách objevila moje fotka, na které mi byla udělována cena, zatímco vedle mě stál hledač z New York Mets. O několik let později jsem se dozvěděl, že mi Mets nabídli smlouvu do nižší ligy, kterou můj otec odmítl, aniž by mi o tom řekl. Nikdy mi nevysvětlil proč.

Můj plán na konci střední byl, že se dám k mariňákům v parťáckém programu, který by mě a mému kamarádovi umožnil zůstat pohromadě během základního výcviku. Kamarád mi navrhl, že místo toho vyrazíme stopem přes celou zemi a po cestě přijdeme na to, co budeme v budoucnosti dělat.

Toho léta roku 1975, zatímco jsem vymýšlel, kterou cestou se vydáme, jsem pracoval jako dozor na dětském hřišti pro děti ze sousedství. Jednoho odpoledne jsem dohlížel na zápas ve whiffle ballu a zahlédl jsem, jak na kraji hřiště zastavil hlídkový policejní vůz, ze kterého vystoupil můj otec. Nejdřív jsem si myslel, že mám nějaký průšvih. Pak jsem si ale všiml, že má v ruce dopis.

Ukázalo se, že ten dopis byl z Rollinsovy univerzity ve Winter Parku na Floridě a stálo v něm, že mi nabízejí baseballové sportovní stipendium. Cože? Přečetl jsem si ho znova. Vzhledem k tomu, že jsem o Rollinsově univerzitě nikdy neslyšel a ani se na ni nehlásil, domníval jsem se, že ten dopis je nějaký vtip. Vážný výraz ve tváři otce mi prozradil, že není. Řekl: „Tohle je tvá životní šance, synu, neměl by sis ji nechat ujít.“

„Samozřejmě,“ vykoktal jsem ze sebe a cítil se, jako by do mě uhodil blesk.

Ten dopis přišel z ničeho nic a doslova mi změnil život.

Do smrti budu vděčný Rollinsově univerzitě, že mi nabídla příležitost dělat to, co jsem ze všeho nejvíc miloval – hrát baseball –, a studovat na univerzitě téměř zadarmo. To vše jen proto, že jsem byl dobrý v trefování míčku. Cítil jsem se jako největší šťastlivec na světě.

Haverhill jsem opustil na konci léta roku 1975 s obřím kufrem nabaleným svým skromným majetkem včetně milované rukavice Rawlings A2000, čerstvě naolejované a položené na vrchu. Nikdy předtím jsem neopustil Novou Anglii a nikdy jsem neletěl letadlem. O tři hodiny později jsem přistál na Mezinárodním letišti Orlando s méně než 20 dolary v kapse a bez nejmenšího ponětí o tom, jak se dostanu do školy.

O pár hodin později se ukázal doktorand, aby mě dovezl na Rollinsovu univerzitu. Při pohledu z okénka na kolébající se palmy a zářivý sluneční svit mi ta krajina přišla tak cizí, že bych klidně mohl být i v Rusku. Po dvaceti minutách jsme dorazili do města Winter Park a vstoupili do oázy hezkých budov, stromů a pečlivě střižených trávníků na břehu jezera Virginia.

„Vítej na Rollinsově univerzitě,“ oznámil mi doktorand. Byla to láska na první pohled.

Doktorand mi vysvětlil, že Rollinsova je velké zvíře ve druhé baseballové divizi a také místo, kam bohaté rodiny posílají své krásné dcery. Po chvilce dorazil mazák z týmu, aby mě přivítal a provedl mě – ukázal mi, kde mám kolej, kdy a kde mám chodit na jídlo, kde je pivo a nejlepší místa pro seznámení se s hezkými holkami.

Měl jsem se jako v bavlnce a brzy jsem pochopil, jaké to je být součástí týmu, který se snaží dosáhnout společného cíle. Byla to dovednost, která se mi později velmi hodila v bezpečnostních složkách. Všichni hráči v týmu, nehledě na to, jestli byli Afroameričani, bílí nebo Hispánci, byli bratři a vzájemně si kryli záda.

Vzpomínám si že, v prváku během exhibičního zápasu soupeřův běžec šlápnul našemu druhému metařovi na nohu, a já se společně s ostatními dvaceti pěti borci v našem družstvu pustil do potyčky, aniž by kdokoli zvažoval následky.

Jako mladý muž, který je poprvé daleko od domova, jsem se utrhl ze řetězu a rychle si vytvořil pověst vtipálka. Můj seznam priorit byl baseball, holky, pivo, pařby a až pak přednášky. Spoluhráči mi dali přezdívku „Nabírač“ a nebylo to kvůli mým mimořádným dovednostem na hřišti, ale kvůli mé schopnosti balit holky.

Po tréninku naše skupina většinou nakráčela do místní večerky, kde jsme koupili šestipacky piva Busch v ceně 99 centů za plechovku. Co nám zbylo, jsme utratili za levné ochucené víno, které se jmenovalo „Mad Dog“ 20/20. Jednoho večera, se značným množstvím Busche a Mad Doga v krvi, jsem se zatoulal do vedlejší veřejné prádelny a vyzval kamarády, aby vlezli do jedné z obřích sušiček, abychom viděli, jak dlouho se dokážou uvnitř motat, než se jim udělá špatně a začnou tlouct na malá skleněná dvířka a prosit nás, abychom je pustili ven.

Díky tomu se zrodil Rollinský fenomén známý jako závody obřích sušiček, který časem přitahoval velké davy a všemožné šílenosti. Jeden statečný a pošetilý kamarád zůstal v sušičce tak dlouho, že si vypálil trvalou jizvu na předloktí. Na baseballovém hřišti jsem měl problémy najít na širokém floridském nebi letící míčky. Taky jsem měl potíže na odpalu, ale časem jsem si vytvořil slušnou sérii odpalů, kvůli které trenéři zvažovali, že mě povýší do univerzitní reprezentace. Ke konci exhibičního období jsem se zase zhoršil a byl jsem přidělen k obyčejnému družstvu prváků.

Místo toho, abych se víc snažil, jsem se začal chovat povýšeně a zajímat se víc o holky, ponocování a pití než o baseball. Když jsem začal chodit na tréninky pozdě a s kocovinou, starší kluci z týmu si mě vzali stranou a řekli mi, abych toho nechal a začal se chovat zodpovědně. Pak jsem si při výskoku přetrhal vazy v kotníku, když jsem se snažil chytit míček.

Na začátku druháku jsem se musel vrátit zpět do Massachusetts, kvůli velké operaci, po které jsem na šest měsíců skončil se sádrou od chodidla až po pas. Většinu toho času jsem strávil sezením na floridských plážích, popíjením piva a strkáním oček od plechovek do sádry. Měli jste vidět překvapené výrazy ve tvářích doktorů, když mi tu sádru sundali a z ní se vysypala hromada hliníkových oček.

Během velmi náročného procesu zotavování jsem si začal uvědomovat, že můj sen o tom, že budu profesionálně hrát baseball, se s největší pravděpodobností nenaplní. Samozřejmě jsem uměl pořádně odpálit míček a v chladné Nové Anglii jsem byl za hvězdu, ale floridský baseball byl úplně jiná liga s mnohem větší konkurencí. Když jsem teď kulhal, pravděpodobně se ze mě nikdy nestane naprosto všestranný hráč, jako byli někteří kluci v našem týmu. Jeden z nich, John Castino, se stal profesionálním baseballovým hráčem za Minnesota Twins a v roce 1979, kdy jsem zrovna byl v posledním ročníku, byl vyhlášen Nováčkem roku.

Když už jsem začínal zvažovat alternativy k baseballu, jednoho odpoledne ke konci října roku 1977 jsem při návratu z tréninku na kolej obdržel zprávu, že mám zavolat bratrovi. Informoval mě, že táta měl infarkt a zemřel. Stalo se to šest měsíců po tom, co odešel do důchodu od haverhillské policie ve věku 54 let.

Vztekle jsem praštil rukou do zdi. Bylo mi devatenáct let a zničehonic jsem byl bez otce. Neměl jsem žádný svěřenecký fond, o který bych se mohl opřít, nebo bohaté příbuzné, co by mi mohli pomoct. Řekl jsem si: Odteď jsi velký kluk. Zatni zuby a vymysli, co dál.

Jako většina lidí, i táta měl svou dobrou i špatnou stránku. Když pil, dokázal být násilnické monstrum. Když byl střízlivý, byl otcovský a byla s ním legrace. Byl plný nepochopitelných protikladů a já se zapřísáhl, že jestli někdy budu mít rodinu, tak ji nikdy ničemu podobnému nevystavím. Nechť Bůh dopřeje odpočinek jeho ztrápené duši.

Ostatní policajti ve městě měli nepsané pravidlo starat se o své lidi a kolem naší rodiny se semkli. Vzpomínám si, že krátce po otcově pohřbu naše univerzita nabízela možnost pracovně studijního programu na šest týdnů přes zimní semestr pro každého, kdo byl měl zájem osvojit si nějakou profesi. Zeptal jsem se jednoho haverhillského policajta, jestli by bylo možné, abych u nich dělal pracovní stáž.

Dobrosrdečně mi zařídili program, díky němuž jsem mohl zůstat v Haverhillu přes zimní prázdniny. Brali mě jako člena rodiny, vyzvedávali mě před naším domem na začátku své směny a na konci mě tam zase vrátili. Nejdříve jsem musel zůstávat na zadním sedadle, když měli výjezd. Časem mě pouštěli ven, abych mohl všechno sledovat, a udělali si i čas mi vysvětlit, proč, kdy a jak reagovali na určité situace.

Když jsem vyrůstal okolo policajtů a doprovázel tátu na pochůzkách už od osmi let, myslel jsem si, že vím, co policajti dělají. Nyní s univerzitním diplomem z vědy o lidském chování jsem se naučil skutečně oceňovat psychologické složitosti a nuance práce u policie. Nebylo to jenom o mlácení lidí po hlavě a o udržování pořádku. Policajti, se kterými jsem jezdil, se většinu času zabývali vyvrhely společnosti – psychicky labilními, opilci, závislými na drogách a bezdomovci. A někteří strážníci, které jsem pozoroval, měli více soucitu než všichni, jež jsem kdy poznal. Dávali lidem peníze, které měli po kapsách, a snažili se jim pomoct.

Také jsem byl šokován záští namířenou proti policistům, když vstoupili do určitých čtvrtí, a jejich sebeovládáním a dobrou náladou, když se potýkali s lidmi, kteří nechtěli spolupracovat. Usoudil jsem, že práce u policie není pro slabé povahy. Byla to zákeřná, náročná a nevděčná práce, ale mě to chytlo.

Ve třeťáku, když jsem se vrátil na Rollinsovu, jsem skončil s baseballem, abych se soustředil na studia. Můj baseballový trenér, nechvalně známý Boyd Coffie, Bůh mu žehnej, to zařídil tak, abych si mohl nechat stipendium. Nyní jsem se soustředil na přípravu na kariéru v bezpečnostních složkách. Přestal jsem se chovat jako nedospělý idiot, začal jsem makat a dostávat áčka.

Nebyl to ten sen vrcholné ligy, který jsem si představoval jako kluk vyrůstající v Haverhillu. A byla to mnohem drsnější kariéra, než o kterou usilovala většina lidí na prestižní Rollinsově univerzitě. Ale byla to budoucnost, která mne přitahovala.

Jak táta říkával: Zatni zuby. A já tak učinil.

3
PRÁCE U POLICIE

 Po promoci na Rollinsově univerzitě v roce 1979 jsem se vrátil do domovského státu Massachusetts a očekával jsem, že si brzy seženu práci u místních policejních složek. Ve skutečnosti se ukázalo, že zajistit si pracovní místo je mnohem složitější, než jsem si myslel.

A protože Massachusetts byl (a stále je) státem veřejných služeb, všichni zájemci o práci ve veřejném sektoru musí složit zkoušku. Dosáhl jsem skóre 99 percentil, načež jsem byl umístěn na čekací listinu. I přes to vysoké skóre jsem měl dvě nevýhody, které mé šance na přijetí snižovaly. První z nich byla, že upřednostňováni byli váleční veteráni, kteří se přihlásili o místo ve veřejném sektoru. Vzhledem k tomu, že byl zrovna rok 79 a před čtyřmi lety skončila válka ve Vietnamu, bylo hodně veteránů, kteří chtěli práci v bezpečnostních složkách, a všichni byli na seznamu přede mnou.

Druhá komplikace spočívala v tom, že město Boston nedávno schválilo vyhlášku, podle které za každého najatého bělocha muselo najmout i jednoho menšinového uchazeče.

Nějakou dobu jsem zůstal trčet v Massachusetts a bral příležitostná zaměstnání v naději, že mi zavolají. Po roce jsem začal hledat práci u policie i v ostatních státech.

Tou dobou jsem potkal svou budoucí ženu Sam, která při studiu na univerzitě pracovala jako barmanka v Bostonu. Po roce mých snah a naprostých selhání konečně souhlasila s tím, že se mnou půjde na rande. Na našem prvním rande se neukázala a později tvrdila, že „zapomněla“. Myslím, že jednou či dvakrát zmínila slovo „stalking“.

Většina chlapů by to vzdala. Ale já jsem vytrval, a když jsme začali randit, rychle jsme se do sebe zamilovali. Potom jsem dostal nabídku práce u policejního oddělení na Floridě. Byl jsem rozpolcený: na jednu stranu mě nadchlo, že můžu začít pracovat u policie, na druhou jsem byl nešťastný, že musím opustit ženu, kterou jsem si chystal vzít. Krátce poté, co jsem dorazil na Floridu, jsem narazil na další dva zádrhely. Jedním z nich byl problém s mou sítnicí, kterého si do té doby nikdo nikdy nevšiml, a který musel být napraven léčbou. A druhým byly nečekané rodinné komplikace, kvůli kterým bylo nezbytné, abych bydlel blíž k Bostonu.

Začínal jsem uvažovat, jestli se vůbec někdy stanu policistou. Byl jsem odhodlaný být se Sam a získat práci u policie, a tak jsem nepřestal hledat – a konečně jsem našel práci u policejního oddělení v Burlingtonu ve Vermontu. Odznak jsem dostal 23. září 1983.

O tři měsíce později jsme já a Sam měli malou rodinnou svatbu v Lynnfieldu v Massachusetts. Bez peněz a bez času na líbánky jsme se přestěhovali do malého bytu v centru Burlingtonu. Sam si našla práci za barem a já začal zkušební terénní zácvik u burlingtonské policie.