Vražedné pohádky

Andreas Gruber

Andreas Gruber

TODESMÄRCHEN

Copyright © 2016 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of

Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by UNO Werbeagentur, München

Jacket photo © FinePic, München

Translation © 2022 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-7916-9

pro Heidemarii

díky za posledních

devatenáct let

„Nejhorší nepřítel je v nás samotných.“

Přísloví

Prolog

… před pěti lety

Maarten S. Sneijder stál na útesu a upřeně hleděl na moře. Pěna stříkala na skály tak vysoko, že cítil v obličeji jemný slaný poprašek. Ranní slunce se ještě ukrývalo za mlžným oparem, i když vítr už začal v šedivé mase protrhávat první otvory.

Nad hlavou mu vřeštěli rackové. Něco je vyplašilo. Podíval se na malý přístav dole, kde se nacházelo i nádraží Ostheversandu. Po silnici na útesech, kterou před hodinou vyšel pěšky, právě přijíždělo auto. Vězeňský transportér. Převážel tři vězně, ale Sneijder se zajímal jen o jednoho z nich.

Odcvrnkl nedopalek přes útes. Na okamžik ve vzduchu zavoněla marihuana, ale potom znovu převládl pach mořských řas, racčího trusu a mušlí, které ulpěly na skalních stěnách a omývala je zpěněná mořská voda.

Sneijder ustoupil od skal a skryl se ve stínu vysoké budovy, která stála hned za ním. Vzápětí už tu byl i transportér a zastavil se skřípajícími pneumatikami na štěrku před bránou.

Z budovy vyšli dva uniformovaní vězeňští zaměstnanci. Neměli střelné zbraně, ale byli vybaveni paralyzérem, pepřovým sprejem a obuškem. Sneijder jim z obličejů vyčetl, že – bude-li to nezbytné – nezaváhají a vězně nemilosrdně zmlátí. Tady nebyli turisté, kteří by si na mobily natáčeli videa.

Dveře vozidla se otevřely a vystoupili dva uniformovaní muži. Následovali je tři vězni v šedých kombinézách. Kolem kotníků jim chrastily řetězy a dva z nich měli spoutané ruce želízky před tělem. I třetímu znehybněli ruce – ale za zády. Sneijder tu byl právě kvůli tomuhle muži. Musel se ujistit, že skutečně zmizí za zdmi tohoto speciálního zařízení – a to navždy. Byl to vězeňský trakt s vysokou ostrahou pro psychicky narušené zločince.

Sneijder vyšel ze stínu, otočil se ke zřízencům a ukázal na Pieta van Loona. „Měli byste mu ta pouta přiložit kolem zápěstí těsněji a taky se mu podívejte do úst.“

„To jsme už udělali. Není to náš první…“

„Ani můj!“ přerušil Sneijder muže. „Zkontrolujte mu stoličky!“ U vězňů už objevil i ty nejnemožnější úkryty.

„Ano,“ povzdechl si muž.

Zřízenci si vyměnili pár dokumentů a odvedli vězně k bráně, u které je převzal vězeňský personál.

„Mluvíte pouze tehdy, jste-li tázáni. A pohybujete se jen tehdy, když vám to někdo rozkáže. Rozuměli jste?“ zavrčel jeden z dozorců. „A teď koukejte padat dovnitř!“

Nikdo z trojice vězňů nepřikývl, ale dva z nich splnili pokyny. Jeden ne. Piet van Loon.

Tak už tam zajdi! pobízel ho v duchu Sneijder, ale Piet se ani nepohnul. Prostě tu jen stál, zaklonil se, zavětřil, podíval se na vodu a zhluboka vdechoval, jako by si ještě jednou chtěl užít slanou vůni moře. Vtom se mlžný opar zcela protrhal a sluneční paprsky se zaleskly na hladině. Van Loon pomalu otočil hlavu a podíval se na Sneijdera. Přitom mu poryv větru rozcuchal světlovlasou hřívu a pramen vlasů mu sklouzl do čela. Pronesl holandsky větu, kterou vítr přivál ke Sneijderovi.

„Drž hubu!“ zařval jeden ze zřízenců. Van Loona uchopili za paže a hrubě ho postrčili.

Znovu se otočil ke Sneijderovi a téměř nepozorovaně něco zašeptal. Opět holandsky. Sneijder jen podle pohybujících se rtů rozeznal, co mu sdělil. Vzápětí Piet van Loon zmizel za bránou.

Když i zřízenci z transportéru vstoupili do nápravně výchovného zařízení a brána se za nimi zavřela, vystoupil z vozu řidič, protáhl si nohy a přistoupil ke Sneijderovi. „Vy jste Maarten Sneijder?“

„Maarten S. Sneijder,“ opravil ho a zapálil si dalšího jointa.

Řidič sáhl do kapsy u bundy, vytáhl úzkou obálku a podal mu ji. „Jeden z vězňů mě požádal, abych vám to předal.“

Obálka byla sněhobílá a pečlivě zalepená. Žádný odesílatel ani příjemce.

„Který?“ zeptal se Sneijder, ačkoli odpověď znal předem.

„Ten velký Nizozemec se širokými rameny.“

„Díky.“

„Jak vlastně věděl, že tu budete?“

„Nevěděl to.“ Sneijder vložil nepřečtený vzkaz do náprsní kapsy saka.

„Nechcete to rozlepit?“

„Možná to nikdy neotevřu,“ odpověděl Sneijder. „Jedete zase dolů? V přístavu na mě čeká člun.“

Muž přikývl. „Řekli mi, že vás mám vzít s sebou. Ale ve vozidle není dovoleno kouřit.“

Sneijder upřeně zíral na žhnoucí joint. „To, co kouřím, není dovoleno nikde.“

„To už mě taky napadlo.“ Řidič zvedl obočí. „Co vám řekl ten muž?“

Sneijder pomalu vyfoukl dým nosem a přimhouřil oči. „Mezi námi to ještě neskončilo,“ přeložil. „Zbytek není důležitý.“

Sneijder típl cigaretu a nastoupil do transportéru.

1. díl

BERN… dnes

1

Čtvrtek, 1. října

Olověně šedá voda Aary líně tekla městem a čeřila se o mohutné pilíře starých kamenných mostů. Jakmile se slunce přehoupne přes zalesněnou čtvrť Schosshalde, řeka se tyrkysově zajiskří.

Rudolf Horowitz ten pohled miloval. Seděl zahalený do kostkované prošívané přikrývky u otevřeného okna a shlížel ze svého bytu na Bern. Dosud panoval spíš mírný podzim, ale tak to nezůstane navždy. Ve zprávách hlásili, že se blíží studená fronta. To ho zase rozbolí jeho staré kosti. Vyhrnul si límec pletené vesty a sklonil se blíž k oknu. Zbožňoval svěží vůni rána. Dříve si každý den před prvním šálkem kakaa zaběhal svůj okruh, ale před pěti lety s tím přestal. Teď si ranní hodiny krátil jinak.

Sáhl do papírové tašky, vyndal drobty chleba a krmil jimi holuby, kteří o patro níž s vrkáním hopsali po zábradlí sousedova balkonu. Ten ho za to nenáviděl, což Horowitze těšilo. Pro toho, kdo bije mladou ženu, je holubí trus na balkoně ještě to nejmenší, co si zaslouží.

Zazvonil mu mobil. Krátce se podíval na displej, ale prozatím ho nechal dál vyzvánět. Znal to číslo. Když volá Berger, něco se podělalo. Teprve když nakrmil holuby další hrstí drobtů, přijal hovor.

„Horowitz,“ zavrčel.

„Dobré ráno,“ pozdravil Berger. „Předpokládám, že máš plné ruce práce.“

„Jako vždy.“ Horowitz vysypal papírovou tašku z okna. Jeden zvědavý holub dokonce poskakoval na jeho parapetu. Horowitz ho zaplašil. Tam dole můžeš všechno pokálet. Tady ne.

„Můžeš přijít k Untertorbrücke?“ zeptal se Berger.

„Já už nejsem ve službě.“

„To vím, ale… potřebujeme tě.“

„Dost dlouho to potrvá, než tam dorazím.“

„Už k tobě jede auto. Pohodlný velký van. Tvoji bývalí kolegové tě vyzvednou.“

„Vy tedy musíte mít hodně naspěch.“

„Podívej se na to, pak pochopíš proč. Tak zatím.“ Berger zavěsil.

Horowitz zavřel okno, zajel na svém invalidním vozíku do obýváku a vyndal ze starého zaprášeného kufru fotoaparát a diktafon.

Untertorbrücke byl nejstarší kamenný most v Bernu a pocházel z patnáctého století. Sestával ze tří mohutných dlouhých kruhových oblouků, které se klenuly přes řeku Aaru a spojovaly ostroh vnitřního města s opačným břehem.

Vedle mostu postavili hasiči o dva metry hlouběji plošinu ze železných traverz, jejíž pilíře stály v řece. Policie most uzavřela a dopravu přesměrovala. I na obou březích řeky byla rozsáhlá uzávěra, aby zvědavci nerušili kriminalisty při práci. Nedalo se zabránit tomu, aby lidé necivěli z oken nebo nestáli na střešních terasách a pomocí dalekohledů nezkoumali most a stavební konstrukci. Na internetu se už určitě objevila první videa.

Horowitz sjel na vozíku otevřenými posuvnými dveřmi policejního vanu na rampě dolů. Okamžitě ho uvítal Berger, který měl na sobě oblek, kravatu a černý prošívaný kabát. Horowitz ho naposledy viděl před pěti lety, a tak si všiml i jeho prošedivělých spánků.

„Takhle elegantně?“ zeptal se Horowitz, kterému nezbyl čas na převlečení, takže měl pořád ještě na sobě pletenou vestu a hnědé flanelové kalhoty.

Berger jeho poznámku ignoroval. „Dobré jitro, Rudolfe,“ omezil se jen na pozdrav.

„Panebože, ty jsi zestárl,“ zabručel Horowitz.

Berger se očividně držel zpátky. „Ano, taky mám radost, že tě vidím.“ Mohl říct vlastně cokoli, protože jako státní návladní kantonu Bern nemusel téměř nikomu skládat účty. Přibývající roky ho ale zřejmě zklidnily.

A tak místo toho, aby se pouštěl do nějakých slovních půtek s Horowitzem, ukázal na mladého, sotva třicetiletého důstojníka. Stál po jeho boku a zjevně vedl vyšetřování. „To je vedoucí komisariátu Rüthy z Federálního policejního úřadu.“

Horowitz přimhouřil oči. Fedpol? „A co je s kriminalistickou technickou službou kantonální policie Bern?“

Berger zavrtěl hlavou. „To je mimo její kompetenci. Hned jsem vyšetřováním pověřil Federální policejní úřad.“

Horowitz přikývl. Federální kriminální policie Fedpolu vyšetřovala přímo jen tehdy, když bylo něco opravdu špatně, nebo když bylo málo času a státní zastupitelství muselo vynechat veškerou byrokratickou zátěž.

Mladý muž se zrzavými vlasy, pihami a ušima jako plachty měl na sobě ležérní džíny a větrovku. Podal Horowitzovi ruku, ale ten ji nepřijal. „Těší mě, že se s vámi můžu seznámit a že si uděláte čas na…“

„Řekni tomu mladíkovi, že mi zase nemusí tak moc lézt do zadku.“

Berger se podíval na mladého kolegu a téměř neznatelně zavrtěl hlavou. „Nesnáší, když mu někdo podá ruku.“

„Rozumím.“ Rüthy ruku stáhl.

Berger se znovu obrátil k Horowitzovi. „I v důchodu jsi pořád ještě nejlepší případový analytik a znáš psychiku mnohých sériových pachatelů. Proto bych tě chtěl požádat, aby ses trochu…“

„Vycházíte z toho, že jde o sériového vraha?“

Berger se podíval k mostu. „Vypadá to tak. Už jsem viděl hodně, ale dosud nic podobného. Když se stavěla ta plošina, lidi z Fedpolu a já jsme diskutovali o místě činu a ze člunu jsme ho studovali z každého úhlu. Pořád na to ale nemůžeme přijít.“

Horowitz se na něho tázavě zadíval. „Na co?“

„Co tím vrah sleduje? Proč tady? Proč takhle? Proč dnes? A proč zrovna… tahle oběť?“

„No tak se na to podíváme,“ navrhl Horowitz.

Berger strčil ruce do kapes kabátu a podíval se na opačnou stranu ulice ke svému autu. „Technici ze zajištění stop se do toho zrovna pustili,“ poznamenal. „Rád bych tě doprovodil na místo činu, ale musím na tiskovou konferenci.“

„Kvůli tomuhle?“

„Ano, kvůli tomuhle. Rüthy ti všechno ukáže. Určitě budete spolu dobře vycházet.“

„To jistě,“ zavrčel Horowitz. „Mám volnou ruku?“

„Máš. Musím jít.“ Berger krátce stiskl Horowitzovi rameno. „Díky.“ Pak vrhl na Rüthyho uklidňující pohled a odvrátil se.

Horowitz ho sledoval, jak spěchá ke svému vozu a už po několika krocích hekticky mluví do mobilu.

„Pořád ve stresu,“ povzdechl si Horowitz. „Chcete vědět, jestli mi tahle práce chyběla? Ne, ani na chvíli.“ Podíval se na Rüthyho s neskrývaným očekáváním. „Tak co?“

„Mám vás tam zavézt?“

„Ne, zatraceně, máte mi přinést hrnek horkého kakaa s takovou dávkou mléka a medu, že v něm zůstane lžička stát. Na přemýšlení potřebuju cukr.“

„Byl jsem k vám laskavý jen proto, že jste legenda a dobrý přítel státního návladního Bergera, ale určitě nejsem váš…“

„Se spoustou mléka a medu,“ zopakoval Horowitz.

Rüthy se zhluboka nadechl. „Stejně bych nevěděl, kde… Chci říct…“

Horowitz se rozhlédl. Kavárny měly ještě zavřeno. „Zapomeňte na to,“ zavrčel. „Pojďte se mnou.“ Otočil invalidní vozík, několika silnými záběry najel k rampě, postavil se na zadní kola a přední energickým pohybem zhoupl na plošinu. Pod mostem kotvil člun námořní policie, na jehož zádi dva uniformovaní policisté právě upevňovali stativ pro reflektor.

Dalším silným záběrem Horowitz najel na lešení k prvnímu oblouku. Od té doby, co před pěti lety musel ukončit služební poměr, mu jeho kdysi svalnaté nohy zakrněly na tenké hůlky. Od začátku se úmyslně zřekl elektromotoru, který by mu Spolkový policejní úřad určitě zaplatil. Nemínil však být závislý na baterii a pořád čekat, kdy ho ochromí případný zkrat. Chtěl si o svém osudu rozhodovat sám. Během velmi krátké doby mu paže zesílily a na rukou se mu vytvořily tvrdé mozoly. Takhle byl tělesně v lepší formě než leckterý jiný sedmdesátník – přinejmenším od pasu nahoru.

Dojel k prvnímu mohutnému kamennému oblouku a zastavil vozík. Bylo tu cítit bahnitou vodu. Několik vran sedělo v trámoví pod mostem, jiné vyplašeně poletovaly sem a tam. Horowitz zamířil po kovovém lešení do stínu mostu. Rázem se ochladilo, ale vnitřně ho doopravdy zamrazilo teprve při pohledu na mrtvolu. Čišel z ní úplně jiný chlad, který mu svazoval hrdlo.

Fotograf kriminální policie, soudní lékař a dva technici ze zajištění stop v bílých kombinézách už na místě činu pracovali. Oslnivé světlo reflektoru na okamžik připravilo Horowitze o výhled. Nějaký muž právě odvíjel z bubnu elektrický kabel. Na první pohled to tady spíš připomínalo hlavní nádraží.

„Víte, co si myslím…,“ začal Rüthy.

„Jak dlouho už jste u kriminálky?“ přerušil ho Horowitz, který nespustil oči z mrtvoly.

„Tři roky a rok u mordparty.“

„Můžete si něco myslet, až budete mít za sebou dvacet let,“ skočil mu Horowitz do řeči. Momentálně potřeboval nějakého horlivce po boku asi stejně nutně jako vřídek v konečníku.

Fascinovaně zíral na záda mrtvé ženy. Jak ji sem vrah dopravil? A proč zrovna na  tohle místo?

Nad hlavou se mu při nízkém letu mihla vrána. Pták se ho skoro dotkl. Miloval holuby, ale nenáviděl vrány. Připomínaly mu supy. Mrtvola tu pravděpodobně visela už od raných nočních hodin, protože ty zatracené mrchy už na několika místech vyklovaly maso.

Horowitz odhadl nahou ženu zhruba na padesát let. Visela jen na dlouhých vlasech, které byly nahoře uvázané k mostu. Jedna vrána odletěla z ramene mrtvoly, a nechala ji tak dokončit pomalou otočku. Postupně se objevila přední strana mrtvoly. Oči jí už chyběly, kůže na obličeji jí ochable visela… ten obličej! Zatraceně! Znal tu ženu. Teď už věděl, proč byla kriminální policie v časové nouzi a okamžitě svolala tiskovou konferenci.

„Do hajzlu…,“ ujelo mu.

„Rád bych…,“ začal Rüthy.

„Teď ne!“ Horowitz popojel blíž. Co je to na břiše mrtvoly? „Máte kapesní svítilnu?“

„Ano.“

„Sem s ní!“ Horowitz s pohledem stále upřeným na oběť jenom natáhl ruku. Rüthy mu podal baterku a Horowitz namířil světlo na břicho mrtvé ženy.

„Do hajzlu,“ zašeptal znovu. Na zádech ho zamrazilo ze strašlivého déjà-vu, a kdyby měl ještě cit v nohou, určitě by pocítil svědění až ve špičkách prstů.

„Řekněte svým lidem, aby okamžitě ukončili veškeré práce!“ přikázal Horowitz.

Rüthy vyvalil oči. „Cože mají udělat?“

„Hergot!“ Horowitz zajel k zábradlí lešení. „Hej, vy tam! Nechte všechno, jak to stojí a leží, a zmizte odtud.“

„Co?“ zvolal jeden z mužů.

„To jste snad ohluchl?“ zařval Horowitz. „Všichni mě poslouchejte!“ Zatleskal. „Odteď se dotknete jenom toho, co jste sami přinesli. Okamžitě sbalíte své stativy, reflektory a kabelové bubny a zase všechno uvedete do původního stavu. Pak opustíte místo činu, rozuměli jste?“

„Poslyšte,“ ozval se jeden z mužů. „Já jsem soudní lékař a odpovídám za to, že mrtvola…“

„Mně je u zadku, kdo jste. I kdybyste byl spolková prezidentka. Sbalte si své saky paky a zmizte odtud!“

Muži na něho upřeně hleděli. „A kdo jste vy?“

„Ten, kdo tenhle případ objasní. Jestli se vám to nelíbí, stěžujte si u státního návladního. A teď vypadněte!“ Naklonil se přes invalidní vozík. „A vy z námořní policie jakbysmet!“ zařval dolů. „Okamžitě!“ Otočil se k Rüthymu. „Určitě máte telefon, že?“

Mladík jen přikývl. Horowitzův výbuch ho zřejmě tak ohromil, že nedokázal ani protestovat.

„Berger předtím tvrdil, že jsem nejlepší.“ Horowitz zavrtěl hlavou. „To je naprostý nesmysl. Existuje někdo lepší než já.“ Vytáhl navštívenku z peněženky, kterou nosil pořád u sebe. „Rezervujte prvotřídní hotelový pokoj v Bernu. Postarejte se o to, aby v něm nebyly žádné pokojové rostliny a aby bylo vypnuté kouřové čidlo. A pak zavolejte na tohle číslo.“

Rüthy uchopil vizitku a vrhl zběžný pohled na adresu. „To je německý Spolkový kriminální úřad ve Wiesbadenu.“

„Tak číst už umíte.“ Horowitzův hlas překypoval sarkasmem. „Ať sem ten muž okamžitě přijede.“

„Maarten Sneijder,“ zamumlal Rüthy.

„Maarten S. Sneijder,“ opravil ho Horowitz.

„A proč žádné pokojové rostliny?“

„Berou mu údajně kyslík k přemýšlení.“

„A ten hlásič kouře?“

„Na to se radši neptejte. Potřebujeme Sneijdera tady. A dokud nedorazí, postarejte se o to, aby se nikdo nepotloukal po místě činu a něčeho se tam dotýkal.“

„Ale co když je zaneprázdněný nebo sem nebude chtít přijet?“

Horowitz nespouštěl oči z oběti. „Pošlete mu fotku břicha mrtvoly. Pak se můžete spolehnout, že přijede!“

2

Středa, 23. září

Vagon s uklidňujícím rytmickým ta-tam, ta-tam drncal po kolejích. Po každém pražci kufr v zavazadlové schránce trochu poskočil. Jízda potrvá celkem jen deset minut – a polovinu už měla za sebou.

Hannah seděla u okna a hleděla ven. Po obou stranách se rozprostíralo moře. Bylo hladké jako zrcadlo a obzor také vypadal jako narýsovaný podle pravítka. Slunce se skrývalo za bílou vrstvou oblaků. Takhle daleko na severu je prý pořád zataženo, zvláště na počátku podzimu.

Hannah se podívala dopředu k lokomotivě. Násep se stáčel mírně napravo a vlak tuto povlovnou zatáčku následoval. Jízda byla vlastně trochu skličující, protože násep postavili už v roce 1927, na nejužším místě byl široký pouhých deset metrů a vedl pět kilometrů od pevniny přímo přes moře k ostrovu Ostheversand. Teď už to bylo skoro století, a na tenhle ostrov se pořád nedalo dostat ničím jiným než vlakem nebo policejním člunem. Ale třeba to byl záměr – dokonalé bezpečnostní opatření.

Na dohled se objevil skalnatý ostrov a Hannah přitiskla tvář k oknu. Ostheversand nesestával z ničeho jiného než příkrých kamenných stěn a zeleného mechu. Dole, kde voda narážela na útes, byla hornina tmavá, ale s přibývající výškou byla stále světlejší. Některé skály se ve slunečním světle bíle třpytily. Dále se objevil maják, přístav a malé nádraží.

Hannah se zvedla, vzala si ze zavazadlového prostoru kufr a vyšla z kupé. Vlak opustil hráz a vjel na ostrově na místní nádraží.

„Mám vám pomoct, mladá dámo?“ zeptal se průvodčí.

„Děkuji, není třeba.“ Hannah otevřela dveře. Tyhle staromódní shrnovací dveře, u kterých vyjížděl stupínek na nohy, neviděla už od dětství. Vlak – stejně jako kolejiště – skoro vypadal tak, jako by pocházel z počátku minulého století.

Vystoupila na nástupiště a prošla čekací halou ven, kde odložila kufr. Takhle tedy vypadá Flensburgský fjord, onen úzký záliv v Baltském moři mezi Německem a Dánskem. Na obzoru se dokonce dalo rozeznat dánské pobřeží.

Rackové elegantně kroužili nad kotvištěm malého přístavu a obletovali maják, který se svými červenobílými pruhy vypadal jako další relikt z předchozího století. Hannah se sama sebe ptala, jestli v noci pořád ještě posílá světelné signály na moře, a pokud ano, jestli je ze svého pokoje uvidí. Teď rozhodně žádné lodě nepřiplouvaly.

Podívala se na hodinky. Krátce po osmé. Vlak přijel přesně. Po silnici právě rychle sjíždělo auto, smykem vybralo zatáčku a zastavilo před nádražím. Vystoupil z něj vysoký štíhlý muž s rozložitými rameny a světlými vlasy splývajícími na ramena. Nechal motor běžet, takže vůz, starý bílý Volkswagen Brouk, si dál pro sebe brumlal. Muž měl vyhrnuté rukávy košile a palce zakleslé za šle. Plátěné kalhoty si vytáhl příliš vysoko, takže odhalovaly pohled na ponožky. Červenobíle pruhované, které dokonale ladily s majákem.

Zhoupl se v kolenou. „Jste Hannah Norlandová?“ zavolal.

Jak důvtipné. Byla přece jediná žena, která přijela vlakem. „Ano.“

„Vítejte na Alcatrazu. Odvezu vás, abyste se mohla ubytovat.“ Energicky k ní zamířil, ale když se u ní ocitl, nevzal její kufr, ale jen poznamenal: „Na zadním sedadle je místo na vaše zavazadlo – hned se zase vrátím.“ Bez dalšího komentáře vykročil čekárnou k vlaku.

Hannah slyšela, jak mluví s průvodčím. Přistoupila k autu, sklopila dopředu sedadlo u spolujezdce a uložila kufr. Vzápětí se řidič z nádraží vrátil. Nesl přes rameno poštovní vak, který hodil k zavazadlu na zadním sedadle.

„Vlak jezdí jen dvakrát denně a spojuje ostrov s pevninou.“ Otřel si ruku o kalhoty a podal jí ji. „Já jsem Frenk, ne Frank, ani Fränk, nýbrž Frenk s  e. Frenk Bruno.“ Usmál se. „Matka mě tak pojmenovala. Pravděpodobně se mi tím chtěla pomstít. Později jsem ji znásilnil a roztříštil jí lebku, ale nemusíte se bát. Je to už mnoho let, bylo mi tehdy teprve patnáct. Od té doby jsem se změnil. Teď je mi třicet.“

Hannah na něho nevěřícně zírala. Myslí to opravdu vážně? Rozhodně to nevypadalo, že by si z ní chtěl utahovat. Nejspíš si trest odseděl v nápravném zařízení pro mládež.

„A vy?“ zeptal se.

„Mně je sedmadvacet,“ odvětila.

„Ne, myslím, jestli jste taky někoho zabila?“

„Ne, nikoho jsem neusmrtila, já tu jsem… z jiného důvodu.“ Pozorně se na Frenka zadívala. To je fakt výborný začátek.

Frenk poklepal na střechu auta. „Tenhle ostrov má dva čtvereční kilometry. Celkem tu jezdí jen pět aut. Jedno patří strážci majáku, zbývající čtyři věznici.“ Naskočil do auta. „Pojďte, ředitel vás chce vidět.“

Nastoupila do vozu a zavřela dveře.

Frenk se k ní naklonil a vrhl na ni káravý pohled. „Nezapomněla jste na něco?“

Tázavě se na něho podívala. „Spropitné?“

Nespouštěl z ní oči. „Ne, připoutat se! Ředitel klade velký důraz na bezpečnost. A nesmím přijímat žádné úplatky!“

Zařadil rychlost, objel nádraží a zamířil po silnici na návrší.

Hannah se připoutala. Ten muž nutně potřebuje terapii. A jestli je to takhle naléhavé už u řidiče, jak jsou asi na tom vězni?

Za zatáčkou se objevil ničím nerušený výhled na kopec přímo před nimi. Na nejvyšším místě ostrova se rozkládal Steinfels, vězení s nejvyšším stupněm zabezpečení pro psychicky narušené zločince. Hned vedle se nacházel zaměstnanecký trakt. Mezi budovami se rozprostírala lipová alej, která – mezi žalářem a svobodným světem – vypadala jako nepřekonatelná překážka. I v domě pro zaměstnance prý byla všechna okna zamřížovaná, ale to Hannah nemohla z této vzdálenosti vidět. Ačkoli budova byla stará nejméně sedmdesát let, toto zařízení tu fungovalo teprve pět let. Steinfels byl pokusný projekt.

Hannah doufala, že se její vzdělání vyplatí. Vždyť na tuhle chvíli čekala pět let. Teď konečně musí najít odpovědi.

3

Čtvrtek, 1. října

Sabina Nemezová si nasadila sluneční brýle a prošla kolem široké prosklené fasády plovárny. Sklo bylo zevnitř orosené zkondenzovanou vodou a nad klidnou modrou vodní hladinou se vznášel jemný opar. Během následující hodiny tu začne výcvik potápěčů a pak už bude po přímo idylickém klidu.

Ve vedlejších posluchárnách se Sabina v posledních dvou letech vzdělávala na forenzní případovou analytičku. Patřily Akademii pro talentovaný dorost, kterou se Spolkový kriminální úřad tady na Geisbergu ve Wiesbadenu staral o to, aby mu nedošli vyšetřovatelé. Sabinin učitel a mentor, všemi studenty naprosto oprávněně obávaný Maarten S. Sneijder, si ji během této doby vzal pod svá křídla. Sabina přitom měla dojem, že zrovna k ní a její kolegyni Tině Martinelliové se chová mnohem tvrději a přísněji než ke všem ostatním studentům.

Sabina ráda na tenhle kurz vzpomínala, a proto dosud v kantýně akademie snídala nebo obědvala, kdykoli si na to našla čas. Kupodivu všichni ostatní z její skupiny hodili ručník do ringu: Gomez, Schönfeld i Meixnerová odpadli, jen Tina a ona dokončily celý program.

Sneijder to prorokoval. Kvóta neúspěšnosti činila sedmdesát procent. Sabina a Tina v létě oslavily úspěšné dokončení akademie a teď už dva a půl měsíce působily v externí službě. Tina pracovala jako specialistka na případy únosu a Sabina působila v mordpartě. Pracovní nasazení vyžadovalo cestovat po celém Německu a občas i do ciziny. Nedávno dokázala vyřešit dva případy najednou, když mezi nimi rozeznala souvislost. Pokusila se tuhle nehezkou vzpomínku co nejrychleji pohřbít, protože od zítřka ji po dlouhé době čekala vytoužená první dovolená. Konečně se dostane domů do Mnichova a znovu uvidí sestru a své tři neteře.

Vstoupila do jídelny, posunula si tmavé brýle do vlasů a vzala si pohárek kávy z automatu. Posadila se k volnému stolu a vyhlédla z okna. Vedle hlídaného parkoviště se závorou a živého plotu se rozkládal heliport. Několikrát denně zde přistál vrtulník, ale teď tu panoval klid.

Dveře do kantýny se rozletěly a vstoupilo několik nových studentů, kteří zahájili kurz v září. Na Sabinu ani v nejmenším nedbali a posadili se k dalšímu volnému stolu.

„Sneijder je sráč,“ zamumlal jeden z nich.

„Arogantní hovado.“

„Myslíš, že má radost z toho, když nás ponižuje?“

„Určitě. To je hned vidět podle slavného umrlčího úsměvu, který nasadí, když ho zase napadne komentář, kterým nás ztrapní.“

Sneijderův vyhlášený umrlčí úsměv! Sabina se div hlasitě nerozesmála. Tento výrok slyšela v posledních letech často, a dokonce i ona sama ho někdy pronesla. Teď už ale věděla, že Sneijderova výuka je metodická. Jeho filozofie spočívá v tom, že musí své „chráněnce“ co nejlépe připravit na práci v terénu. Na vašem nasazení závisejí lidské životy, neustále zdůrazňoval. A když to vzdáte teď, při ostré akci se nepochybně zhroutíte. Sneijderovy skupiny čili studijní moduly se nevyznačovaly vysokou kvótou neúspěšnosti jen tak nadarmo. Schönfeld, Gomez a Meixnerová na tuhle práci neměli – i Sabina občas zapochybovala o vlastních schopnostech.

„Maarten Sneijder si nejspíš myslí, že…“

„Maarten S. Sneijder,“ přerušil kolegyni cynicky jeden ze studentů. „Kromě toho, Sneijder nemyslí, on ví.“

„Když nemůže usnout, údajně nepočítá ovečky, ale vrahy, které dopadl.“

Sabina se občas sama sebe ptala, jak dokázala přestát vlastní dobu studií. Její výhodou bylo nejspíš to, že v osmadvaceti letech začala na akademii poměrně pozdě. Kdyby předtím nepracovala u Kriminální pohotovostní služby v Mnichově, pravděpodobně by při Sneijderových nekonvenčních vyučovacích metodách taky hodila ručník do ringu. Kromě toho vždy snila o tom, že se vyškolí u Spolkového kriminálního úřadu. Teď to tedy absolvovala – sama si takříkajíc darovala úspěšnou závěrečnou zkoušku k třicátinám – a upřímně řečeno byla na to i trochu pyšná.

„To je přece ta Nemezová…“

Sabina už zbytku nerozuměla. Zvedla se, hodila plastový kelímek do koše a opustila kantýnu. Na cestě k východu prošla kolem poslucháren. Jedny dveře byly jen přivřené. Skutečně za nimi uslyšela Sneijderův hlas. Holandský akcent s protáhlým L se nedal přeslechnout. Poznala by ten hlas mezi tisíci jinými.

„Pořád mluvíte o vrahově duši,“ zaslechla jednoho studenta. „Co je to – tahle duše? Můžete mi ji ukázat při mikroskopickém zkoumání mozku?“

No to snad ne! Ten student promluvil nepřeslechnutelně provokativním hlasem. Někteří chtěli Sneijdera vytočit, ale většinou se jim to nepovedlo.

Bezděčně se zastavila vedle štěrbiny dveří a nahlédla do sálu. V první a druhé řadě sedělo šest studentů. Neviděla Sneijdera, protože nejspíš stál za katedrou, kterou zakrývaly dveře. Slyšela pouze jeho klidný hlas.

„Proč vás zajímá mikroskopický důkaz?“

Sabina viděla, jak se student uculil. „Tak se projevuje moje touha po zkoumání pravdy. Hledání faktů, důkazů a logických příčin.“

„A tahle snaha poznat pravdu… Co je to?“ otázal se Sneijder. „Je to něco tělesného a z masa a krve, nebo cosi duchovního?“

Student zaváhal. „Něco duchovního.“

„Aha.“

Sabina v duchu viděla, jak Sneijder nasadil svůj umrlčí úsměv. Slyšela, jak opustil stupínek a vykročil k první řadě.

Škvírou viděla zezadu jeho hubenou postavu. Měřil přes metr osmdesát a jako obvykle měl na sobě značkový oblek. Zkřížil dlouhé paže za zády a uklonil hlavu. Jeho pleš byla jako vždy sýrově bledá, jako by už dlouhé roky nezažila sluneční svit.

„Stručně a jasně,“ pronesl Sneijder, „hledáte duši a nemůžete ji najít. Přitom se při veškerém vašem hledání už dávno stala předpokladem.“

Student mlčel.

Sneijder se zvolna pootočil a upřeně se zahleděl na Sabinu, jako by dávno tušil, že se za dveřmi někdo skrývá. Spiklenecky na ni zamrkal.

S úsměvem přikývla. Dejte jim pořádně zabrat! Vtom jí zazvonil mobil. Vyndala ho z kapsy a sešla po chodbě k východu.

„Ano?“

„Paní Nemezová, prezident Hess chce s vámi mluvit. Před hlavní budovou – a to teď!“

Byla to sekretářka prezidenta Spolkového kriminálního úřadu. Sabina se zarazila. „To mi určitě nechce popřát všechno nejlepší na mé nastávající dovolené, že?“

„Ne, obávám se, že ne,“ odpověděla. „Řekl, že má pro vás nové pole působnosti. A je to naléhavé.“

4

Středa, 23. září

Okna v místnostech zaměstnaneckého traktu byla skutečně zamřížovaná, ale výhled byl přesto nádherný. Frenk Bruno doprovodil Hannah do jejího apartmánu. Teď stála u okna, svírala mříže a dívala se na moře.

Slyšela šumění a na rtech cítila jemné mžení slané vody. Slunce se dosud schovávalo za mraky a vítr trochu rozbouřil moře. Když Hannah přitiskla nos k mříži, zahlédla dokonce na jedné z vyčnívajících skal maják.

Mají ty mříže snad zabránit tomu, aby někdo vyšplhal ven? Nebo aby se někdo dostal dovnitř? Nejspíš to bude směsice obojího.

Nechala okno vyklopené a rozsvítila stropní světlo – slabé blikátko, které si ani nezasloužilo název „žárovka“ a poskytovalo spíš stín než světlo. Vybalila obsah svého kufru do skříně v ložnici a zaplnila přihrádky na poličce v koupelně. Celkově měl její apartmán jen třicet čtverečních metrů, ale byla tu také malá kuchyňka, kde si mohla kdykoli připravit snídani.

Než Hannah opustila svůj příbytek, převlékla se na návštěvu u ředitele Hollandera a prohlédla se v zrcadle. Šedá sukně, střevíčky a černá halenka, jejíž rukávy si stáhla přes zápěstí, aby zakryla jizvu. Vyjmula si piercing z nosu a otvor překryla líčidlem. S dlouhým blonďatým copem, pihami a pronikavě modrýma očima vypadala celkem dobře a slušelo jí to. Sama si s tímhle nasládlým blonďatým vzhledem nevěděla moc rady, ale jestli se dosud něco v životě naučila, pak to, že kvůli kariérnímu postupu musí být půvabná a zároveň postupovat logicky a promyšleně.

Sáhla po magnetické kartě a vydala se na cestu.

◆◆◆

Větve lipové aleje se ohýbaly ve větru, který trhal listí ze stromů a zametal ho před Hannah. V tenké halence jí bylo trochu chladno. Na konci aleje se nacházel hlavní vchod do nápravně výchovného zařízení – dřevěná brána lemovaná mohutnými mramorovými kameny a ornamenty, na jejíž přední straně byla měděná tabulka. Zobrazovala dva vzájemně propletené lvy a pod nimi byl nápis ve zdobném kurentu.

– Zvítězit sám nad sebou je ta nejtěžší válka –

Postaveno 1933

Mezi planými popínavými růžemi, které se vinuly škvírami v kamenné zdi, vykukovaly četné kamery snímající prostranství před bránou. Vypadaly na téhle budově jako podivný anachronismus – stejně jako magnetická karta Hannah a čtečky dodatečně zabudované u zámků.

Hannah se předem informovala o nepříliš slavné historii této budovy. Během nacistické diktatury byly ve Steinfelsu popraveny stovky odsouzenců gilotinou a v padesátých letech sem umístili – jak se tehdy říkalo – blázinec. Prováděly se tu ještě psychoterapie elektrošoky, aby se homosexuálové vyléčili ze své „zrůdné úchylky“. Teprve v sedmdesátých letech se účel tohoto zařízení změnil – stala se z něj ženská věznice. V devadesátých letech ji po zničujícím požáru, který vypukl během vězeňské vzpoury, zavřeli. Pak byla budova dlouhé roky prázdná a nevyužívaná. Pomocí rozvojových dotací se ji nakonec podařilo renovovat a přestavět. Posledních pět let tu probíhá nynější pilotní projekt.

Pokud Hannah viděla na internetových fotografiích, nacházel se vjezd pro vězeňské transporty v zadní části budovy. Hned za asfaltovaným obratištěm se strmě svažoval útes k moři.

Hannah zazvonila. Vzápětí jí Frenk Bruno otevřel dveře. „Jdete pozdě.“

„Musela jsem se ještě rychle převléct.“

Pozorně si ji změřil a na okamžik ulpěl pohledem na jejích ňadrech. „Ředitel už čeká. Pojďte!“

Vedl ji kolem osiřelé přihlašovací recepce rozlehlou aulou s vysokými sloupy a dlážděnou podlahou, na které dlouho dozníval zvuk jejích kroků. Po širokém mramorovém schodišti se dostali do prvního patra. V dálce slyšela ozvěnu volání, za nímž následoval tlumený smích.

„Cely se nacházejí v zadním traktu budovy,“ vysvětlil.

Stanuli na konci schodiště.

„Tam vzadu na chodbě najdete ředitelovu kancelář,“ objasnil jí Frenk. „Jeho sekretářka se jmenuje Morla, jako ta prastará želva z  Nekonečného příběhu. Tam se musíte ohlásit. Ředitel Hollander je jiný než jeho předchůdce. Celý den diktuje dopisy. Je to idiot, jak jsem se doslechl.“ Frenk pokrčil rameny.

„Jak jste na to přišel?“

„Jen analfabeti musejí diktovat. Já…“

„Děkuju.“ Hannah neměla chuť pokračovat v tomhle rozhovoru. „Já už cestu najdu.“ Spěšně vykročila chodbou a zaklepala na dveře. Při čekání si koutkem oka všimla, že Frenk Bruno stojí na odpočívadle a pozoruje ji.

„Vstupte!“ zazněl ženský hlas.

Hannah vešla do kanceláře. Odhadla, že sekretářka ředitele Hollandera stojí na prahu šedesátky, vrásky a hnědé skvrny na krku a rukou prozrazovaly její věk. Byla štíhlá, měla černé vlasy, konzervativní účes na páže, silnou vrstvu rtěnky a kolem krku perlový náhrdelník. Na špičce nosu jí seděly brýle na čtení. Dlouhými červenými nehty ťukala do počítačové klávesnice a pak si sundala sluchátka.

„Jmenuju se Hannah Norlandová. Ucházela jsem se tu o praxi. Dnes je můj první pracovní den.“ Podala sekretářce ruku.

Na ženině zápěstí zacinkal řetízek s přívěsky. „Viděla jsem vás oknem, jak přicházíte. Pan ředitel vás už očekává.“

Hannah se porozhlédla po nějaké jmenovce na psacím stole, ale žádnou nenašla. „Mohu se vás na něco zeptat?“

Její protějšek se už zase věnoval sluchátkům. „Když to půjde rychle…“

Hannah se ostýchavě usmála. „Morla je zajímavé jméno. Odkud pochází?“

Žena přimhouřila oči na úzké škvírky. S vrásčitým obličejem skutečně vypadala jako prastará želva. „To vám pověděl Frenk? Je to idiot. Jmenuji se Morena, ale pro vás jsem sekretářka pana ředitele Hollandera.“

A do prdele práce!

Morena stiskla tlačítko a polstrované dveře se za ní s tichým bzučením otevřely. Vzápětí zase měla sluchátka na uších a usilovně psala dál.

To je fakt povedené entrée!

Hannah vstoupila do místnosti. Nejdřív ucítila kořeněný pach tabáku a vůni čerstvé kávy. Obojí zřejmě patřilo k této pracovně stejně neodmyslitelně jako dobové tapety.

Na internetu nenašla žádnou fotografii ředitele Hollandera. Znala pouze jeho podpis na dopisu, kterým potvrdil její přijetí na příští pracovní rok. Když ho teď spatřila, překvapil ji. Představovala si ho jinak – jako staršího, podsaditějšího, zkušenějšího, zkrátka něco jako šedou eminenci. Někdo takový by jí připadal na nové ředitelské místo ve Steinfelsu naprosto přiměřený. Hollander byl však pětatřicátník, měl hranatý obličej, který se mu zužoval do špičaté brady, a delší šedivé, mírně zvlněné vlasy.

Když za sebou zavřela dveře a několika kroky přistoupila po vrzající parketové podlaze k jeho psacímu stolu, krátce vzhlédl.

„Okamžik prosím.“ Držel v ruce nůž a před ním na stole stál podnos s kávou, sklenkou rajčatové šťávy a čerstvě opraženými tousty. „Rád si natírám máslo, dokud jsou tousty ještě teplé, a přitom se dívám, jak se máslo rozpouští.“

„Mám přijít později?“

„Proč? Jen zůstaňte.“

Ředitel Hollander odložil nůž stranou, napil se rajčatové šťávy, otřel si ústa a prsty látkovým ubrouskem a zvedl se z rozvrzané kožené židle. Obešel mohutný mahagonový stůl, na kterém viděla zadní stranu několika fotorámečků. „Vítejte na Alcatrazu.“ S úsměvem jí podal ruku.

„Ten vtip jsem už dnes slyšela.“

„Nejspíš od Frenka. Opakuje všechno, co slyší.“

I to, že jen analfabeti musejí pořád diktovat?

„Taky mi vylíčil, že v patnácti znásilnil vlastní matku a poté jí rozbil lebku,“ poznamenala Hannah.

„To není pravda.“ Hollander byl hladce oholený a voněl kolínskou. Vyhrnul si rukávy bílé košile. Šlachovité předloktí měl opálené. „Nejprve jí roztříštil lebku a  potom mrtvolu zhanobil. A bylo mu teprve čtrnáct.“

„Och.“

„Ano, je to děsivý příběh. Skončil v nápravně výchovném zařízení pro mladistvé, ale v průběhu resocializačního programu ho s mimořádnou pedagogickou podporou ukončil a nyní už pět let pracuje tady.“

„Taková práce je pro dříve trestaného…“

„Neobvyklá? Možná ano, ale tohle zařízení je pilotní projekt, takže musíme prosazovat dobré příklady. Frenk má na starosti knihovnu a rozděluje poštu klientům. Občas ale zapomene, že už dávno není ve vězení, a je mrzutý a nevrlý, protože se nesmí účastnit žádné terapeutické seance.“

Hannah přikývla. Klienty Hollander nejspíš mínil vězně.

„Neposadíte se?“ Hollander ukázal na sedací soupravu ve výklenku.

„Děkuju.“ Hannah se posadila na koženou židli. Mezi lamelami, které chrastily v průvanu vyklopeného okna, viděla skalnaté pobřeží. Mezitím celá obloha potemněla. Večer asi vypukne nad mořem bouřka.

Hollander si k ní přisedl se džbánkem vody a nalil jí sklenku. „Nastěhovala jste se do apartmánu své předchůdkyně. Jak se vám tam líbí?“ zeptal se.

„Okna jsou zamřížovaná.“

„Na to si musíte zvyknout – stejně jako na stravování v jídelně. O polední přestávce se bohužel nedostanete na pevninu, protože vlak jezdí jen dvakrát denně. Ráno a večer.“

„To už vím.“

„Ale jestli se chcete jít projít, máme tu krásnou okružní cestu kolem ostrova. A u nádraží najdete příjemnou restauraci s dobrou kuchyní. Zavírá ale ve dvacet hodin. Každou poslední neděli v měsíci strážce majáku griluje. Na konci měsíce je to pokaždé svátek.“ Hollander se zasmál. „Jinak vám tady nemohu nabídnout příliš luxusu.“

„To jsem při přijetí do vězení ani neočekávala.“

Hollander otevřel krabičku doutníků na stole. „Dáte si jeden pravý kubánský?“

Zavrtěla hlavou.

Sáhl po krabičce zápalek. „Ale nevadí vám to, že?“

Hannah odjakživa nesnášela sugestivní otázky, ale nechtěla na sebe hned první pracovní den nepříjemně upozornit. „Je to vaše kancelář.“

„Samozřejmě, můj ostrov – moje pravidla.“ Zapálil si doutník a vyfoukl kouř ke stropu pracovny. „Proto tu nepoužíváme pojem vězení ani žalář. Steinfels je nápravně výchovné zařízení, ale my mu jednoduše říkáme zařízení. Jsme zvláštní případ ve výkonu nápravně výchovných opatření. Na rozdíl od jiných věznic není Steinfels v zemské kompetenci, ale prohlásili ho za spolkovou záležitost. Naši výkonní pracovníci jsou bývalí profesionální vojáci, kteří mají psychologické vzdělání a absolvovali justiční akademii. Najdete tu pouze zločince na hranici nepříčetnosti: pedofily, pachatele znásilnění, sadisty, psychopaty, zkrátka všechno, po čem vaše srdce touží. V běžném žaláři by je ostatní vězni kvůli jejich sklonům div neumlátili k smrti. Násilí však plodí jen další násilí. Proto existuje tento projekt.“

„To zní dobře.“

„Každý to nevidí tak jako vy. Máme mnoho protivníků. Proč by měl stát plýtvat tolika penězi a zdroji, aby léčil psychicky nemocné lidi, kterými společně upřímně pohrdá? Nechceme je přece znovu začlenit do společnosti… To by ani dost dobře nešlo.“ Usmál se. „Pokoušíme se léčit své klienty proto, aby jednoho dne dostali šanci na převod do běžného nápravně výchovného zařízení a mohli využívat tamější výhody. Tady máme totiž jen málo samostatných cel, pouze hodinu denně televizi a omezené možnosti sportovat, ale zato jsme vytvořili – a na to kladu velký důraz – velice dobrou knihovnu.“

„Ráj jsem si vždy představoval jako knihovnu, nikdy jako zahradu,“ ocitovala.

„Ach, Jorge Luis Borges.“ Hollander na ni ukázal doutníkem. „Přesně podle mého gusta.“ Rozpřáhl paže. „Na tomto ostrově není moc možností. Možná vás napadlo, proč jsme se usadili zrovna tady? Ostheversand není konec světa, ale až budete mít příležitost vystoupit na maják, uvidíte odsud konec světa už docela zřetelně.“ Usmál se.

Patrně se sám rád poslouchá a tento vtip použil nejspíš už častěji. I tenhle postřeh jí nejspíš ještě naservíruje Frenk.

„A proč je tohle zařízení právě tady?“ zeptala se, protože jí zůstal dlužen odpověď.

„Rozhlédněte se kolem sebe. Nejsou tu rybářské čluny ani turisté. Je to odlehlá oblast. Kdo chce odtud uprchnout, musí to zkusit buď po svých, nebo být plavec olympijských kvalit.“

„Došlo už k pokusům o útěk?“

Hollander samolibě zavrtěl hlavou. „Od té doby, co jsem ředitel, ne. A tak to taky musí zůstat. Tento terapeutický pokus je totiž dlouhodobá studie, u níž uvidíme první úspěchy zřejmě až za pár let. Ale podle mého názoru se to vyplatí.“

„Dají se pachatelé sériových trestných činů léčit?“

„To je váš úkol, abyste to zjistila, paní Norlandová. Kromě toho bych vás chtěl požádat, abyste používala politicky korektní pojem klient a ke svým klientům jako k takovým přistupovala, i když se v jejich spisech dočtete, že znásilnili mrtvoly a pak je rozsekali a snědli.“

„Samozřejmě.“

„Na příští rok jsme naplánovali renovaci odstavené části traktu zdejšího areálu. Významně jsem se zasadil o to, abychom vytvořili místo pro patnáct klientek – rovnoprávnost přece musí být, že?“

Přikývla. Znovu sugestivní otázka. Starší a konzervativnější nadřízený by jí byl milejší. I když jí v hrudi tlouklo srdce rebelky, nevěděla si s politickou korektností a vším tím genderovým žvaněním dost dobře rady. V jejích očích prosté používání jiného slova neřešilo žádné problémy.

„Posloucháte mě?“ otázal se Hollander.

Trhla sebou. „Prosím?“

„Máte holandský akcent, viďte?“

„Rodiče sice pocházejí z Amsterdamu, ale já jsem studovala v Německu.“

„Dokonce s vyznamenáním a během nejkratší možné doby, jak jsem viděl ve vašich podkladech uchazeče o zaměstnání. A ačkoli ještě nemáte příliš zkušeností, rozhodla jste se zrovna pro tuhle praxi?“ Vrhl na ni tázavý pohled.

„Můj supervizor se domnívá, že nikde jinde nenajdu lepší možnost získat zkušenosti než tady.“

Uznale zvedl obočí. „No, tady budete mít opravdu dost příležitostí nabýt nové zkušenosti. A tímto vás jménem všech zaměstnanců srdečně vítám jako nejmladší psycholožku, kterou jsme zatím měli ve Steinfelsu.“ Hollander se zvedl a přistoupil k psacímu stolu. Ze zásuvky vyndal troje desky na spisy.

„Tohle jsou podklady vaší terapeutické skupiny, kterou převezmete od své předchůdkyně. Jde o klienty číslo sedm, jedenáct a třiadvacet. Kdybyste ještě měla nějaké otázky, zodpoví vám je majorka doktorka Ingrid Kempenová. To je moje zástupkyně.“

Hannah převzala dokumenty. Doufala, že si Hollander nevšimne jejího zrychleného dechu. Navíc se neodvážila vrhnout ani letmý pohled na titulní strany se jmény. „Můžu nahlédnout i do policejních spisů?“

Hollander se usmál. „To není nutné. Jsem přesvědčený, že ti muži budou u vás i bez těchto znalostí v nejlepších rukou.“

◆◆◆

Hannah opatrně zavřela dveře a poslouchala za nimi nekonečné tlumené cvakání klávesnice, do které neúnavně bušila Hollanderova sekretářka.

Spěšně rozložila desky a podívala se na jména. O dvou ještě nikdy neslyšela. Při pohledu na třetí jméno se jí srdce rozbušilo. Bylo to k nevíře. Klient č. 23 byl Piet van Loon.

Vzhlédla a zadívala se na konec chodby. Frenk Bruno dosud stál na odpočívadle a upřeně zíral jejím směrem.

5

Čtvrtek, 1. října

Sabina Nemezová strčila mobil do kapsy, vyšla z akademie a zamířila v areálu ke Spolkovému kriminálnímu úřadu. Nad hlavou jí zaburácela helikoptéra, která zvířila podzimní listí a kriminalistce rozcuchala dlouhou hnědou hřívu.

Vrtulník za ní začal přistávací manévr, ale ona mu už nevěnovala pozornost. Spěšně opustila pozemek, přešla přes silnici a ocitla se v Thaerstraße, malé slepé uličce s obratištěm. Tam se nacházel vchod do hlavní budovy Spolkového kriminálního úřadu, kde s ní chtěl mluvit prezident Hess.

Ten právě prošel turniketem a sešel v doprovodu dvou zaměstnanců po schodech. Muž v černém obleku a žena v modrém kalhotovém kostýmu, oba zhruba čtyřicátníci, každý nesl těžký kufr. Všichni tři, tedy včetně Hesse, telefonovali.

Sabina došla ke skupince. „Chtěl jste se mnou mluvit?“ zeptala se Hesse.

Úsečným gestem jí naznačil, aby ho následovala. Zatímco se opět vraceli k areálu Akademie, tiskl Hess mobil k uchu. „Ano, hned odletíme do Hohenlimburgu. Ne, samozřejmě že ne! Víte vůbec, s kým mluvíte?“ vyštěkl do telefonu. „Kašlu na povolení k přeletu! Za čtyřicet minut jsme tam.“ Zavěsil.

Sabina spěchala vedle něho, aniž by se zadýchala. Se svou výškou metr třiašedesát centimetrů sahala Hessovi přesně k ramenům, ale bez námahy s ním udržela krok.

„Chtěl jste se mnou mluvit,“ zopakovala.

„Ano,“ procedil Hess mezi zuby. Na svých dvaašedesát let byl pozoruhodně fit. Na prošedivělých spáncích se ukázala jen tenká vrstvička potu. Netrpělivě zaškubal za uzel vázanky. „Mám pro vás nový úkol.“

„Jsem ve službě už jen do zítřejšího poledne, pak mám dovolenou,“ namítla.

„Zaplatila jste si zájezd?“

„Ne, navštívím sestru v…“

„Nemezová, na tu návštěvu můžete zapomenout.“

„Ale já…“

„Bez diskuze! Já bych tenhle víkend taky rád strávil na své chalupě, ale všechno nejde vždycky tak, jak si přejeme.“

Sabina nevěřila vlastním uším. Žádné Je mi moc líto nebo Chtěl bych vás požádat, abyste si posunula dovolenou. Ale proč ji to vlastně ještě překvapuje? Hess je nemilosrdný tyran, bezohledný, a mluví prostě na plnou hubu. Sabinu navíc nenávidí od prvního dne, kdy ji Sneijder před dvěma lety přivedl na akademii.

„Proč, jestli se můžu zeptat?“

„To můžete! Rozhodl jsem, že v týmu s okamžitou platností bude pracovat Sneijder.“

Sneijder v týmu? To snad jenom žertuje! To si Hess určitě vymyslel jen proto, aby Sneijdera šikanoval.

„Víte přece, že Sneijder nestrpí žádné kolegy a je silný individualista…“

„To je mi jedno!“ přerušil ji.

„Ale Sneijder nemá žádný tým a nikdy ho neměl.“

„Teď ano.“

„A kdo je v jeho týmu?“

„Vy! Vy jste jeho tým. Srdečně blahopřeji.“

Sabina zatnula zuby.

„Jak si jistě umíte představit, nikdo se dobrovolně jako Maartenův partner nepřihlásil,“ poznamenal Hess. „Kdo by taky chtěl spolupracovat s někým jako on? Ale vy jste dobrá, Nemezová. Nedávno jste rozluštila v rekordním tempu hned dva případy.“

Rekordní tempo to tedy zrovna nebylo. Místo toho se tři týdny snažila proniknout do případu a pak se na ni usmála Štěstěna.

„A proto jsem rozhodl, že vy se dobrovolně budete hlásit o tenhle džob.“ Hess si otřel pot z čela.

Dobrovolně! Typický Hess. Mezitím došli k heliportu. Dveře helikoptéry byly otevřené a pilot jim oknem kokpitu dvěma zdviženými prsty naznačoval, že za dvě minuty startují.

Oba zaměstnanci skočili do vrtulníku. Pořád ještě telefonovali a Sabina slyšela, jak křičí do mobilu. Vypadalo to, že žena mluví s nějakou nemocnicí a její kolega s týmem techniků ze zajištění stop.

„Máte s tím problém, Nemezová?“

„Ne, pane prezidente,“ procedila skrz zatnuté zuby.

„Dobře.“ Vyšplhal do helikoptéry a už chtěl zatáhnout dveře, ale Sabina položila ruku na držadlo a naklonila se do kabiny.

„Souvisí váš let se Sneijderovou prací?“

„Ne.“

„Kam letíte?“ zařvala z plných plic, protože ze zkušenosti věděla, že Hess jen málokdy doprovází své lidi na akce mimo akademii.

Na okamžik zaváhal, ale pak se přece jen rozhodl odpovědět. „Do Hagenu v Porúří. Vaše kolegyně Tina Martinelliová pracovala na zámku Hohenlimburg na případu únosu, ze kterého se pak vyklubala vražda. Přitom utrpěla životu nebezpečné zranění. Je mi to líto.“

Sabině se křečovitě sevřelo srdce. Ustoupila jako omámená a Hess zavřel dveře. Listy rotoru zrychlily a Sabina se skrčila a odvrávorala k živému plotu, který se ohýbal ve větru.

Se sevřeným žaludkem sledovala vrtulník, jak odlétá severním směrem.

6

Středa, 23. září

Po uvítacím rozhovoru u ředitele Hollandera Frenk provedl Hannah celým zařízením.

Sevřela troje desky se spisy v podpaží a následovala ho po různých odděleních. Nejdřív jí v přízemí ukázal prádelnu a přístup ke kotelně. Následovala tělocvična a společenská místnost pro personál. Pak s ní prošel kolem správních kanceláří v prvním patře a nakonec ji zavedl k terapeutickým místnostem ve druhém patře. Její pracoviště byla místnost s číslem 2.07. Dveře ještě byly zamčené, ale už zítra se právě tady seznámí s Pietem van Loonem a dalšími dvěma klienty.

Když procházeli kolem jídelny a velkokuchyně, zavoněl vzduch pečeným masem.

„Na začátku každého týdne musíte vyplnit stravovací formulář,“ objasnil Frenk. „Ještě dnes vám přinesu seznam jídel na pokoj. Každý den si můžete vybrat ze dvou menu. Jedno z nich je vegetariánské… ale brrr!“ Ušklíbl se.

„Už jsem slyšela, že jídlo je ve zdejším stravovacím zařízení spíš špatné,“ poznamenala.

„To je pravda. Náš kuchyňský tým údajně vaří zásadně podle receptů, ale některé kuchařky by měly podléhat přísné cenzuře.“ Usmál se.

Zřejmě i tenhle vtip někde pochytil.

Nakonec ji Frenk zavedl ke knihovně. „Moje říše,“ představil jí hrdě. „Klidně si tu můžete vypůjčit knihu – ale jen do neděle, od pondělí mám totiž týden dovolené a knihovna bude zavřená.“

„V neděli tu ještě jste?“

Frenk se na ni udiveně zahleděl. „No jistě, to je přece grilovací slavnost u majáku. Taky tam půjdete?“

„Snad ano.“ Rozhlédla se. „Je tady oddělená knihovna pro věz… chci říct pro klienty a personál?“

„Jen jiná otevírací doba. Klienti mohou navštívit knihovnu jen po terapeutických hodinách mezi patnácti a sedmnácti třiceti. A samozřejmě pouze pod dohledem klíčníků. Když někdo neposlechne…“ Naznačil, že vytahuje zbraň, a napřáhl paži. „Bzzz! Dostane paralyzérem jednu do rozkroku. Už jsem to několikrát viděl. Šíleně to bolí!“ Bolestivě se ušklíbl a vrhl letmý pohled na složky. „To jsou vaši klienti?“

„Ne, to jsou spisy o mých klientech.“

Zmateně se na ni podíval a znenadání se usmál. „Chápu. Můžu do nich nahlédnout?“

„Ne, to nemůžete!“

„Proč ne?“

„Přísně důvěrné!“ Ukázala na strop, kde se nacházela kamera.

Sledoval její pohled a nakonec přikývl, jako by porozuměl.

Hned vedle dveří do knihovny se rozkládala chodba s jedinými zamřížovanými dveřmi, detektorem kovu a těžkou bílou ocelovou bránou. Vedle dveří bylo umístěno několik svítidel, na stropě a stěnách visely kamery. Trakt s vysokou ostrahou, stálo rudými písmeny na vchodu.

„Tudy se jde k celám?“ zeptala se Hannah.

„Tam vzadu se nachází celá vězeňská sekce. Já…“ Zajíkl se. „Radši vás zavedu k paní doktorce Kempenové.“

Hannah se rychle podívala na hodinky. Bylo čtvrt na jedenáct. „Souhlasím.“

„Nemocniční oddělení je ve starém traktu budovy,“ vysvětlil Frenk. „Nechodím tam moc rád, vypadá to tam strašidelně.“ Vykročil napřed. „Ačkoli doktorka Kempenová…“ Odmlčel se.

„Co?“ Hannah se usmála. „Lékařka se vám líbí?“ pokusila se zažertoval.

„Ne, ona je ještě strašidelnější než ten trakt.“

„Och.“ No, to se mi tedy zrovna moc nepovedlo.

Znovu se vrátili kolem knihovny, sestoupili po schodech o půl patra níž a pokračovali tmavou chodbou do samostatného křídla budovy. Po cestě potkali jen pár lidí, které Frenk sice přátelsky pozdravil, ale vzápětí je pokaždé okomentoval, i když byli ještě nadoslech.

„To je druhá terapeutka, ale tu nemám rád. Mluví vždycky afektovaně zřetelně a nepřirozeně laskavě, jako bych byl na palici… To je ten kuchař, který nás chce pořád otrávit… Tohle je správce objektu, ale ten neumí ani pořádně navinout kabel na buben, aby se přitom neudusil… aspoň jsem to tak slyšel.“

„Frenku,“ přerušila ho, když se správce vzdálil z doslechu. „Měl byste přemýšlet o tom, je-li váš postoj vůči ostatním v něčem užitečný.“

Zmateně se na ni podíval. „Cože?“

Zopakovala radu jinými slovy.

„Chtěl bych se zase jednou zúčastnit nějakého terapeutického cyklu. Je to vzrušující i poučné. A něco bych se přiučil, ale ředitel Hollander to nepovažuje za dobrý nápad.“

„V tom má asi pravdu. Přece jen je to ředitel,“ podotkla.

„Ano, on to musí vědět. Když ne on, kdo potom?“ Frenk došel ke zdravotnímu středisku. „Jsme tady.“

„Díky za doprovod,“ poděkovala Hannah. „A tentokrát na mě nemusíte čekat.“

„To je v pořádku, knihovna otvírá až po desáté.“

„Ono už je dost dlouho po desáté.“

„Opravdu?“ Vykasal si rukáv košile a podíval se na zápěstí, kde neměl nic jiného než vytetované černé hodinky. Soudě podle tvaru to byly masivní rolexky. „K čertu! Tohle ředitel Hollander nesnáší. Nemyslím pozdní příchod, ačkoli vlastně i to, protože klade mimořádný důraz na dochvilnost a spolehlivost, mám na mysli to zatracené klení. Do prdele!“ Sevřel si dlaněmi spánky.

„Tak jo, nic se neděje,“ uklidňovala ho. „Nikomu se o tom nezmíním.“

„Ani řediteli?“

„Tak tomu rozhodně ne.“

„Ale ředitel nemá rád, když se mu lže.“

„Já přece nelžu, jen mu to zkrátka neřeknu. Souhlasíte?“

„Souhlasím. Tak zatím.“ Poodběhl, ale pak se k ní ještě jednou otočil. „Půjčte si u mě nějakou knihu. Je v nich spousta poznatků. A je to zdarma!“

To je ale ztřeštěnec. Hleděla za Frenkem, jak mizí v chodbě. Nato se obrátila a zaklepala na ocelové dveře s nápisem Zdravotní středisko.

„Otevírám!“ zazněl z hlasitého telefonu drsný, skřípavý ženský hlas.

Hannah položila ruku na kouli. Vzápětí se ozval bzučák a dveře se otevřely. Hannah vstoupila. Okamžitě ji udeřil do nosu pach mastí, alkoholu a dezinfekčních prostředků. Chodbou jí přicházela v ústrety štíhlá starší žena, s nenuceným šedým krátkým účesem a jizvičkou na horním rtu. Nepoužila ani rtěnku, aby ji alespoň trochu zakryla. Kromě toho Hannah neuniklo, že nemá na sobě žádné šperky, ba ani dírky v lalůčcích.

„Vy jste určitě Hannah Norlandová, srdečně vás vítám.“ Žena jí podala ruku. „Já jsem majorka doktorka Kempenová.“

Měla pevný stisk. V trekingových botách, ležérních džínách a pulovru s norským vzorem vypadala i přes své drsné vystupování velmi elegantně. Kempenová ji naštěstí ušetřila žertu o Alcatrazu.

„Pojďte do mé kanceláře.“

Vedla Hannah svižným krokem po chodbě a na konci odbočila napravo do dveří s mléčným sklem. Místnost za nimi byla asi poloviční ve srovnání s kanceláří ředitele Hollandera a voněla po mátovém čaji. Na psacím stole stála gravírovaná jmenovka. Majorka dr. Ingrid Kempenová – zást. ředitele

Starý trakt budovy stál na úzké skalní plošině, která vyčnívala jako poloostrov do moře, a proto bylo z okna vidět přímo přes skály na vodní hladinu. Po straně se dal rozeznat kus obratiště v zadní části zařízení.

„Nemáte na okně mříže,“ konstatovala Hannah.

„Ústupek starého ředitele, který jsem směla zachovat i přes nové pokyny ředitele Hollandera.“

Hannah uznale přikývla. „To je úctyhodné.“

„Jsem bývalá vojenská lékařka. Věřte mi, že jsem toho viděla už hodně a dokážu zhodnotit riziko – zvláště když jsem odpovědná za technickou bezpečnost zařízení. Z pocitu, že jsem tady zavřená i s mřížemi na oknech, bych zešílela. Potřebuju alespoň volný výhled na moře.“

Kempenová jí nenabídla sezení. I ona sama zůstala stát a zkřížila paže za zády. „Už vás tu Frenk provedl?“

„Ano, provedl.“

„Dobře, já jsem zatím prostudovala váš spis.“

„Můj… spis?“ podivila se Hannah.

„Nemám ráda překvapení. Když začínám číst knihu, přečtu si nejdřív závěr. Jak jsem řekla, jsem odpovědná za bezpečnost zdejšího zařízení, a proto jsem se o vás informovala. Nemáte pocit, že jste pro takovou práci trochu mladá?“

Teď začne ta pravá pakárna!

„Absolvovala jsem obor psychologie na vysoké škole a dva roky se věnuju postgraduálu v Institutu behaviorální terapie a forenzní psychoterapie v Marburgu.“

„Už dva roky, jsem ohromená. Myslíte si, že to stačí?“

Hannah ignorovala její ironickou intonaci. „Ukončila jsem teoretické vzdělání a získala vlastní zkušenost, mohu vykázat mnoho hodin praxe s vězni a právě teď se nacházím v akreditovaném supervizorním výcviku.“

„A proč neabsolvujete praxi v nějaké psychiatrické klinice, abyste získala potřebný počet hodin?“

„Protože jsem se specializovala na spolupráci se sexuálními pachateli. Věřím v terapii klientů, i když jde o postižené zločince, které společnost označuje jako odpad. Zasluhují si šanci a…“

Kempenová zvedla ruku. „Co se mi to tu snažíte namluvit? Usilujete snad o zápis do Guinnessovy knihy rekordů?“

Hannah nevěřila vlastním uším. „Já…“

„Šetřete si tyhle kecy pro ředitele Hollandera. Je to právník, vystudoval humánní psychologii a vyznává takové žvásty – já ne! Byl třikrát ženatý, takže by si člověk myslel, že o vězeňské existenci něco ví, ale bohužel nemá o praktické realizaci sebemenší tušení.“

„Na rozdíl od vás,“ neodpustila si Hannah.

„Správně,“ odvětila promptně Kempenová. Cynická intonace Hannah jí určitě neunikla. „Pro mě jsou tihle šílenci prostě jenom muklové, kteří znásilnili a podřízli své oběti. Já se starám jen o to, aby nepláchli a užili si svou terapii až do konce. Co se s nimi stane potom, je mi lhostejné, hlavně že nebudou znovu vypuštěni do společnosti.“

Hannah přimhouřila oči. Nepřála si před půlhodinou konzervativního nadřízeného? No tak teď ho našla.

„Máte problém s mým postojem?“ nadhodila Kempenová.

Hannah se zhluboka nadechla. „Ne.“

„Skvělé, já totiž taky ne.“ Vtom Kempenové hlasitě zazvonil mobil.

Hannah uslyšela naléhavou vyzváněcí melodii starého reggae. To by do této ženy nikdy neřekla.

Who let the dogs out, woof, woof…

Kempenová hovor okamžitě přijala. Hannah neslyšela, kdo je na druhém konci, viděla jen, jak lékařka reaguje. Několikrát souhlasně zamručela a pak se ozvala příkrým hlasem: „Nepracovat nelze. Musí si vyhledat, kde chce strávit nejbližší dva týdny, jinak ho někam přidělím. Máme tu zámečnictví, zahradnictví a truhlárnu. Jestli se mu to nelíbí, může balit poštovní zásilky nebo třídit odpad… Ne, do kuchyně nepůjde. Ano, postarám se o to.“ Ukončila spojení a odsunula mobil od sebe.

„Abnormální, psychicky nemocný nebo zcela zdravý, nikdo se nebude vyhýbat práci,“ objasnila Kempenová. „Jde o to, že když vězně nezaměstnáme, zaměstnají oni nás. Je to jednoduché jako facka.“

Kempenová to viděla dost pragmaticky – a Hannah s ní musela souhlasit.

Lékařka prošla místností a na chvíli se zadívala z okna. „Musela byste mít sama sklon k perverznosti, abyste se vcítila do psychiky těchto sexuálních pachatelů.“ Když Hannah neodpověděla, Kempenová se otočila. „Jako terapeutka musíte proniknout do fantazií těch úchylů, ale oni se zároveň pokusí proniknout i do  vašeho životního příběhu.“ Změřila si Hannah od hlavy až k patě. „A jestli přijdete na skupinovou terapii v téhle sukni, stanete se navíc nevyhnutelně součástí jejich masturbačních fantazií.“

„To nemám v úmyslu.“

„Dobře. Kdyby se k vám některý vězeň dostal blíž, než je záhodno – a to se stane –, nepokoušejte se tu záležitost řešit sama. Nemluvte o tom ani s nikým z ostrahy, ale neprodleně přijďte za mnou.“

Hannah přikývla.

„A kdyby vám některý vězeň hrozil, tak…“

„Zajdu za vámi.“

Kempenová se na okamžik usmála a pak sáhla do zásuvky. „Tady máte průkaz. Máte s ním volnou jízdenku na pevninu a pár bonusů při nákupech. Noste ho pořád s sebou.“ Položila na stůl plastovou kartičku, na níž byla fotografie Hannah. „Magnetickou kartu k apartmánu v budově pro zaměstnance jste už dostala?“

„Ano.“

„Základní nastavení je 9999. Měla byste si ten kód co nejrychleji změnit, abyste měla vstup do pokoje zajištěný jenom vy.“

„Hned to udělám,“ ujistila ji Hannah, ačkoli číselnou kombinaci už změnila, když šla s Frenkem k apartmánu. Nová teď zněla 0806, což bylo datum narození její sestry.

Kempenová vytáhla ze zásuvky úzkou tašku s laptopem, kterou položila před Hannah na stůl. Vzápětí na ni ještě položila mobil.

„Váš služební telefon a počítač. Máte na nich přístup do naší interní sítě WLAN. Laptop je už nastavený. Dodatečné programy nejsou dovolené. Tady jsou hesla.“ Přiložila k tomu obálku. „Zítra dopoledne vás kolegyně v seminární místnosti 2.01 zaškolí do počítačového programu, se kterým musíte v rámci terapie pracovat. I s vámi je na Ostheversandu celkem sedm terapeutů a sociálních pracovníků. Zpočátku převezmete jenom tříčlennou skupinu, o tři měsíce později, až lépe poznáte místní zvyklosti a osvědčíte se, bude následovat další.“

„Až tak pozdě?“

„Co jste čekala? Jsme personálně velmi nedostatečně obsazení, a proto musíte převzít i jiné úkoly. Budete mít náročný rozpis služeb. Po snídani budete k ruce sociálním pracovníkům a do třinácti hodin dávat pozor na to, aby se v dílnách dodržoval denní režim a…“

„Se vší úctou, já ale…“

„Spoléhám na vaši pomoc a odborné vědomosti,“ přerušila ji Kempenová. „Každý den odpoledne mezi čtrnáctou a patnáctou hodinou budete mít schůzku se svou terapeutickou skupinou.“

„Jen jednu hodinu?“

„To úplně stačí. Zbude vám ještě dost času na dokumentaci a plánování dalšího průběhu terapie. Kromě toho bych chtěla, abyste kolegyni pomohla se správou peněžních účtů vězňů.“

Účetnictví!

Teď bylo Hannah jasné, proč tak snadno dostala příslib na toto místo. Hollander a Kempenová potřebovali levnou pracovní sílu. A její žádost o místo nejspíš vyšla i proto, že její předchůdkyně Irena Ellingová utrpěla tragickou nehodu a místo bylo třeba urychleně znovu obsadit.

„Tak, a abyste věděla, kam musíte zajít, dostanete ještě tohle.“ Doktorka Kempenová rozložila na stole barevný leták ze speciálně hlazeného papíru. „Malý průvodce touto budovou.“ Ukázala na velkou červenou oblast. „Tady se nachází dvaačtyřicet vězňů, osmnáct pracovníků nápravně výchovného zařízení, dva kuchaři, pět pomocnic v kuchyni, čtyři úředníci, tři uklízečky, dvě zdravotní sestry, dva technici, po jednom elektrikáři, zahradníkovi, truhláři, zámečníkovi a počítačovém odborníkovi – a pak ještě Frenk.“ Pokrčila rameny, jako by se s tou politováníhodnou skutečností nedalo nic dělat. „Jsme autonomní zařízení a dokázali bychom, kdyby nás někdy odřízli od pevniny, přežít celý měsíc.“