Text © Marta Kučíková, 2022

All rights reserved

Illustrations © Ivona Knechtlová, 2022

ISBN 978-80-249-4725-9

Věnováno mým milovaným – mému muži Vítkovi, mým

dětem Sárince, Marušce a Šimonkovi, mé širší rodině –

i vám všem, blízkým mému srdci

…je mi ho tak líto

„Takovej vodflus je to,“ říkám své známé, která kouká, jak kroužím kolem výrazně mladšího italského chlapíka. Kroužím nesexy, pouze s mateřskou starostlivostí. Chlapíkovi pracovně říkám „vodflus“ Gigi.

Na první pohled docela pěkný mužský. Jenže jakási choroba plus zejména alkohol ho dohnaly do invalidního důchodu už v jeho čtyřiceti letech.

Čas od času mu rodiče zaplatí badante, pomocnici – spíš služku, která mu doma vypomůže s vařením a úklidem. Není to žádný med, holky se v rodině střídají jako postavičky na pražském orloji.

Svého „vodfluse“ Gigiho ovšem lituju. V hlavě to nemá v pořádku, ať je příčina jakákoli (i ten alkohol). Sbírá zbytky vajglů před barem a nedočkavě si je zapaluje. Občas narazí i na nedohuleného jointa marihuany v bílém papírku. Jointa už poznám. Kuřák sice nejsem, ale zametačka bince před krámem mimo jiné ano, a tak se prohlašuju tak trochu za znalce amatéra.

Zhulený i nezhulený „vodflus“ si pokaždé narve do pusy deset jedovatě růžových žvýkaček, které pak kolem sebe vyplivuje. Nacházím je kolem vchodu před krámem, lepí se na boty, na koště, na pneumatiky aut. To pak ovládám svoje nízké pudy, abych nekřičela, a doporučuju Gigimu vůbec neodflusávat anebo jít plivat raději někam dál. Poslušně se posune o pár metrů na chodník, pulírovaný dvakrát týdně městskou čisticí službou. Hoši ve stejnokrojích a s hadicemi a vysavači vypadají jako krotitelé duchů v plném nasazení. Krotitelé chodníkového svinstva. Chodník svítí čistotou a já mám špatné svědomí, že jsem doma nestihla vytřít podlahu, tak je to.

S postiženými – vlastní i nevlastní vinou – soucítím. Je mi jich líto.

Gigi vytahuje z kapsy dlouhý seznam, co mu napsala jeho matka.

„Maarto, podívej,“ strká mi pod nos papírek. Vůbec ho nezajímá, že mám na kase frontu lidí. Ví, že za chvíli kolem něj budu zase kroužit a během pár vteřin mu naskládám do vozíku ty správné potraviny, kdežto jemu to trvá i půlhodinu.

Stále mi opakuje, že jsem taaak hodná. Občas, když dohulí zbytek nalezeného jointa, mi říká, že jsem i mladá a krásná holka. Já pak aspoň chvilku sobecky v duchu velebím všechny huliče trávy, kteří po sobě nechali před krámem binec.

Gigimu jsem nejdříve pomáhala skládat nákup do košíku a trpělivě opakovala, co jsem mu dala do tašky. Dokola, dokola, pětkrát dokola.

Později čekával před kasou, aby se mě zeptal, jestli má opravdu tak špinavé uši či nehty. Se zavřenýma očima jsem mu odporovala, abych zvýšila jeho sebevědomí: „Ne, ne, jsi čistý jako miminko!“ Zasmál se a spokojeně odkráčel. Někdy měly jeho nehty barvu drápů supa, co právě rozcupoval na cimprcampr mrtvolu. To se ví, že jsem mu to neřekla, ze soucitu.

Ještě později už ani nemluvil, jen mi podal papírek. Udělala jsem mu rychlonákup a on se s ním beze slova odpotácel domů.

Z mého pohledu se jeho stav evidentně zhoršil.

Svěřila jsem se svému muži, že mám obavu, že Gigi už má namále.

Můj muž je mým opakem. Já jsem vnímavá, chápavá, dobrosrdečná, ale zranitelná.

On si vše rozumově zdůvodní, je konzervativní, přísný, kárající, spravedlivý. Naše třecí povahové plochy bývají někdy velmi, velmi velké. Ačkoli na druhou stranu mi nedělá problém zašlápnout jakéhokoli brouka, on je pokaždé zachraňuje a dává jim svobodu. I těm hnusným smradlavým zeleným broukům, kteří nám lítají celoročně do bytu a vydávají příšerné zvuky. Moje: Zabít, zabít! on řeší jediným: Vrátit živé do přírody.

Je prostě divnej, no. Tedy ne můj muž, ale Gigi.

„Ty Gigimu ubližuješ,“ říká mi tvrdě můj muž. Asi se pomátl. Já? Víc pozornosti a pomoci „vodflusu“ Gigimu už dát skutečně nemůžu.

Vždyť říkám, je prostě divnej… ten můj muž.

Jenže ten můj divnej muž pokračuje ve svém monologu – jako vždy se u nás původní dialog mění v monolog. Prý ta moje pomoc je nepomoc. Prý Gigimu nedávám svobodu a možnost, ale neustálou ochranou ho naopak ochromuju.

Pro Gigiho je to pohodlné, já jsem uštvaná, a pro nikoho to není dobré.

Kvůli takové názorové pitomince se přece nerozvedete, že jo?

Jen jsem se pořádně nakrkla.

A pak asi v tom nervovém oslabení (i kvůli dalším předchozím neshodám) dostala chřipku nebo co. Po dvou týdnech ležení jsem se vrátila zpátky do krámu.

Gigi přišel, jako vždy trochu zhulený, s papírkem v ruce.

Minul mě a zamířil rovnou k mému muži. Ten se ho přísně zeptal: „Gigi, umíš číst, ne? Tak si vše přečti a najdi sám. Kdybys něco nevěděl, tak se mě zeptej.“

Gigi si papírek pětkrát nahlas přečetl a krámek obešel asi desetkrát dokola. Nákup samozřejmě zvládl udělat sám. Na kase se mnou prohodil několik vět – cožpak on zvládne dát dohromady souvislé věty? A odešel. Jeho psychický stav se vůbec nehoršil. Naopak.

Pokaždé musím sama sebe přemlouvat a zbavit se nadměrné ochrany, když Gigi dorazí. Zvládne nakoupit bez mé pomoci, je přece soběstačný!

Dávám mu svobodu stejně jako můj muž těm broukům, svobodu v rozhodování a ve větší samostatnosti.

Pokud si kdokoli navykne řešit své, i drobné trable tím, že nás neustále žádá o radu, stává se na nás závislým. A my se zase stáváme – dobrovolně a nezhuleni – otroky své tzv. dobré vůle.

Naše nekonečná pomoc může tudíž ublížit oběma stranám.

„Vodflus“ Gigi stále hulí jako divý a plive kolem sebe vyžvýkané žvýkačky. Občas to na mě zkouší a zkroušeně mi podává papírek s nákupním seznamem.

Já, dobračka od kosti, jsem se ovšem naučila říkat: „Jsi šikovný, to najdeš sám!“

To se ví, že najde. Pokaždé. Nic jiného mu nezbývá.

A já, duše outlocitná, se tak učím.

Učím se nezašlapávat brouky a dávat jim raději svobodu…

Saskia s hadicí

„Mé tělo říká: běž,“ povídá mi o půlnoci Lorenza po poctivé české náloži. Náloži tří obložených šunkových chlebíčků, dvou plátků houskového knedlíku a dětské porce svíčkové. Plus jedné dvou skleniček místního silného italského vína.

Tělo Lorenzy nehledá kupodivu záchod…, ale pohyb.

Teď, o půl jedné ráno?

Ač štíhlá, chytá se za neexistující špeky a vysvětluje, že se dnes večer najedla dvakrát víc než obvykle. Nemá bulimii či anorexii ani jiné podivné žravé nemoci. Chce pouze vyřešit svůj přeplněný žaludek.

Ihned.

A typicky po italsku.

Kdepak nějakým panákem citronového limoncella či ostřejší grappou.

Ani dalším šunkovým chlebíčkem. Znáte to, někdy lze mylný pocit plnosti úspěšně přežrat!

Její řešení je střelhbité – a myslím, že šílené.

Je jím rázná dvoukilometrová chůze domů. Autem odvézt nechce. Půjde pěšky.

Sama.

Teď, v hluboké černé noci!

Pouhé dva kilometry uličkami, kde není ani noha (ale co když někde je?), pak po mostě přes řeku (ale co když ji někdo shodí dolů?), poté pod starým akvaduktem čili kamenným vodním mostem (ale co když ji někdo hodí nahoru?). A poslední kilometr podél dlouhé zdi fabriky, která funguje asi na pět procent (co když ji někdo zatáhne rozbitým okýnkem fabriky dovnitř a rozseká ji na cucky?).

Trasa jako stvořená pro bobříka odvahy.

Tuhle její štreku nemusím šlapat ani ve dne. Jsem trochu bázlivka, a fantazie vygraduje i malé obavy do nebeských výšin všech mých strachů.

K tomu si přihoďte zprávy o černých autech, která kradou děti a vůbec lidi. O vzteklých psech a zlých kočkách. O množství úchyláků, kteří nikdy nespí a i v mrazu čekají v křoví na tu „svou“ příležitost. O cizincích projíždějících na neosvětlených kolech, kteří z vás během dvou vteřin strhnou kabelku či bundu a odfrnknou s lupem do noci. Taky o podivném opilci, který se vás koktavě zeptá, kolik je hodin, a poté vás na just pozvrací.

Zkrátka hotová hrůza!

Lehkomyslnou Lorenzu, která chce sama vyrazit do noci, vůbec nechápu. Jedině že by snad záměrně vyhledávala noční dobrodružství jako naivní dívka, toužící po životě cool a fresh a vůbec po něčem, co má pořádné grády.

To bych šlápla vedle.

Dívka ano, ale jen duší.

Lorenze je sedmdesát dva let, je to přitažlivá, okouzlující dáma.

Nejraději byste ji posadili do hlasatelny televize, aby rozdávala smutným lidem úsměvy a laskavě sdělovala i nelaskavé zprávy – s dovětkem, že bude líp.

Všimla jsem si jí kdysi v kostele, kde kostelní baby doplňují kázání kněze. Jeho kázání se v mém případě trochu míjí účinkem. Během mše mě místo zbožných myšlenek napadají přízemní recepty na nedělní oběd a čtení kostelních bab z bible mi pro změnu přivozuje polospánek.

Až na Lorenzu – její přednes zarazí mé kuchařské nápady a ohromeně naslouchám. I osazenstvo celého kostela hltá každé její slovo.

Než jsem Lorenzu poznala osobně, mylně jsem ji pokládala buď za manželku bývalého majitele zdejší fabriky (kde šili pro Bosse a Armaniho), nebo za bohatou ženu v domácnosti (co zdědila obrovský majetek). Pravda byla dočista jiná.

Lorenza pracovala jako prodavačka v malém horském obchodě nahoře ve vsi, která se postupně vylidňovala. Vdala se, měla malého synka a celé dny od pondělí až do soboty trávila zavřená v krámku. Jejími zákazníky byli už jen staří horalové, kteří zapomínali, co chtěli, anebo si přáli ukrojit pouhé kolečko salámu mortadelly a malý kousek chleba, nic víc. Sotva to stačilo na provoz krámu.

Vznešenou krásu okolních hor Lorenza přes den vůbec neviděla. Jen o nedělích, při věšení prádla a úklidu domu.

Žádná láce, řeknu vám.

Během pěti let v tmavém krámku její mladá duše zestárla jako horské balvany, lemující cestičku k blízké dvoutisícovce.

Do toho obchůdku, který ji jakž takž uživil, chodila denně přes kopec a za tmy se vracela zpátky.

Chyběla jí jiskřivost lidí, ač měla své zákazníky upřímně ráda. Chyběly jí hovory s vrstevníky. Chyběl jí život. V krámku sice měla to své jisté, svou jistou práci, přesto chtěla odejít kamkoli do města, mezi lidi. Obyvatelé vesničky ji varovali, že má být vděčná za to, kde je, a že dole ve městě stejně takovou dobrou práci nesežene. Mysleli to dobře, hlavně pro sebe – ztratili by oblíbenou prodavačku.

Té však chyběl pocit podívat se nahoru na oblohu a nadechnout se čerstvého vzduchu.

Její rychle stárnoucí mlado-stará dušička se naučila zkrátka občas říkat NE. Byly to jen drobné krůčky, kterými postupně posilovala svou odvahu odejít.

A skutečně odešla. Dolů, do města.

Tam si oproti varování vesničanů našla práci téměř okamžitě.

Jako umývačka aut v autoservisu.

Představte si Saskii Burešovou s hadicí, jak likviduje hnůj z velkých kol traktorů či leští kapoty aut lidí z města. To byla přesně Lorenza.

S hadicí v ruce zvedala často hlavu k nebi… Po tom toužila, po čerstvém vzduchu a po hovorech s lidmi, kteří neustále přijížděli, odjížděli, prohodili pár slov.

V Itálii není žádná práce považována za podřadnou, ostatní vás nehodnotí podle toho, CO děláte, ale JAK svou práci děláte.

Lorenza si plnila svůj sen s hadicí v ruce. Svou práci milovala a lidé milovali Lorenzu. Nečekejte žádnou sexy holku v kraťasech, co hází své horní přednosti na čelní sklo řidičů s vytřeštěným vilným zrakem, to tedy ne. Dlouhé kalhoty i pracovní halenka, bez sexuálních podtextů. Lidé ji milovali za její schopnost naslouchat a říct několik povzbudivých vět, které řidiče očistily stejně, jako ona při tom očistila jejich karoserii.

Po letech, ve věku již zralejším, pomáhala svému synovi a jeho rodině v jejich vlastním autoservisu. Fyzická práce jí nikdy nepříjemná nebyla.

Brala ji jako úžasnou možnost se hýbat.

Celý život pohyb vyhledávala, ač nebyla nijak sportovně nadaná. Občas jezdívala na kole. Říkala, že její život se podobá jízdě na bicyklu – aby udržela rovnováhu, musela být pořád v pohybu. Právě pro tu rovnováhu, rovnováhu těla a duše. Nyní už nejezdí. Ovšem svou krásu a šmrnc si udržuje stále – chůzí.

Chůze jí pomohla nebát se tmy. Když ještě na horách v noci potřebovali lékaře a auto nejezdilo, šlapala kamsi nahoru k další chalupě pro pomoc. S klackem v ruce na vlky nebo medvědy, kdyby náhodu vyběhli někde z houštin.

Svou odvahu posilovala postupně a zmenšovala tak své strachy. Jako by tím získala víc nejenom na své odvaze, ale i na hrdosti a laskavosti.

A teď, podle jejích slov po výtečné kalorické české náloži, se Lorenzino tělo zašprajclo. Ani na zákusek nedošlo, tělo jí jednoduše řeklo: běž.

A ona, přestože byla půlnoc, zkrátka šla.

Měla jsem o ni strach, měla jsem za ni stažený zadek i hrdlo. Marně jsem ji přemlouvala, ať své chození odloží na další den.

Jak může být tak lehkomyslná?

Italská „Saskia“ se na mě jenom usmála, mávla rukou na pozdrav a zmizela ve tmě.

Samozřejmě žádné černé auto nepotkala, úchyláci v křoví patrně zmrzli anebo tam nikdy nebyli. Po půlnoční rychlé chůzi domů spala jako dudek a ráno ji vítal krásný den, ač pršelo.

Já téměř nespala.

Převalovala jsem se v duchnách s těžkým žaludkem i těžkými myšlenkami a ráno jsem palcem u nohy odsunula osobní váhu raději o kus dál.

Kde je ta neohrožená Marta, která ve dvaceti přešla sama o půlnoci celý les z jedné vlakové zastávky na druhou? Která kdysi každé pondělí ve čtyři ráno běžela flák cesty z domu na autobus Telč–Praha kolem hřbitova svaté Anny a nebála se?

A kde vůbec nabalila to množství neoprávněných strachů?

S každou obavou jako bych se stávala víc nejistou a odvahu obrušovala šmirglem každodenních povinností.

Nejsem divná.

Jen jsem časem prostě přestala poslouchat své tělo.

Vzala jsem mobil a vymazala z něj všechny zaručené zprávy o úchylech, o černých autech a vůbec veškeré jalové informace, které zbytečně zaplevelují mozek i duši.

A teď, ač se stmívá a normálně bych nevytáhla z baráku ani patu, hledám si baterku a dobré boty.

Cítím v sobě znovu malý rostoucí plamínek, který možná nikdy uhašený nebyl.

Mé tělo právě říká: běž.

Chlap si nevšimne a ženská…

„Znáte to. Chlap si nevšimne a ženská nepochválí,“ řekla s útěchou v hlase fajn baba jiné babě, účastnici online kurzu hubnutí. Česká účastnice českého kurzu, kam jsem patřila já i dvacítka dalších žen.

Nevím, zda tady v Itálii vůbec online kurzy hubnutí jsou. A i kdyby – určitě bych při své popletenosti většině rad nerozuměla a ještě víc zkorpulentněla!

Bohužel – chlap si opravdu nevšimne a ženská nepochválí.

Jedna z nás – online hubnoucích Češek – si totiž postěžovala, že si manžel jejích shozených deseti kil ani nevšiml. Její kolegyně taky dělaly, jako by svět okolo byl stejně neměnný a stejně obézní.

Přitom ona si už konečně připadala nesádelnatá.

Očekávala od svého nejbližšího okolí aspoň pidi pochvalu.

A nic!

Chudinka nedoceněná!

Já tedy chválím.

Kudy chodím, tudy trousím. Pochvaly či dobré slovo, jen houšť.

S mými českými kamarádkami jsme se vzájemně nikdy nehanily, ba naopak podporovaly: „Cože, tvůj muž ti řekl, že teď máš účes jako vesnický fotbalista? Vůbec ne, jsi v něm originální a zajímavá! A vlasy ti stejně za pár měsíců dorostou, tak co!“ nebo „Jak se můžeš cítit jako prase před porážkou, vůbec není poznat, že jsi přibrala. Jsi pořád taková… pěkná. A ty kalhoty se snad dají v pase trochu povolit, ne?“ anebo upřímně ocenily i malý pokrok: „Máš už kilo dole? Ale to je přece tisíc gramů! Jsi hvězda! Hele, ale tu cukrárnu si radši necháme na jindy.“

V podobném duchu jsem pokračovala i zde, v Itálii.

Prťavým čilým babičkám jsem chválila jejich načesané vlasové květáky. „Elegantní a krásné! Výrazně jsi omládla. Tipuju ti tak sedmdesát, nanejvýš sedmdesát pět. Jsi kočka!“

Rozlítaným maminkám v rozepnutých přiléhavých kabátcích, které zřejmě nešly dopnout, jsem lichotila: „Že jsi zhubla? Neříkej, že ne, to není možné. Vypadáš fan-tas-tic-ky!“

A zmrzlé puberťačky v zimních bundách, vždy s odhalenými kotníky u nohou, ale sebevědomím stejným jako venkovní teplota – čili kolem nuly –, jsem se snažila povzbudit: „Dneska úplně záříš jako slunce, nejsi zamilovaná, innamorata? Úžasné!“

Domnívám se, že nejde úplně o mazání medu kolem pusy, je to životní nutnost a má nutkavá potřeba činit svému okolí malé radosti. A rozsévat pár dobře míněnými slůvky příjemnější pocity.

Jednou se k mému rozsévání náhodou přichomýtla dcera, která zná italské zvyklosti jako svoje boty. Chytla se za hlavu.

„Mami! Tady se ženské vzájemně nechválí. To je…, to je fakt hodně divný!“ řekla mi trochu pobaveně s tím, že je přece samozřejmé, když to ženám sluší. Navzájem se mezi sebou chválí jen opravdu nejbližší kamarádky…, ale abych chválila cizí ženy?

NIKDY!

„Proč ne?“ zeptala jsem se. Když už ne vzájemně, tak podle hesla: „Chlap si nevšimne a ženská nepochválí, teda až na tu Martu na kase.“

Chlap si nevšimne?

Kdepak.

Chlap italský si všimne.

Každý a vždycky!

Jako je samozřejmostí Italek vypadat žensky i v osmdesáti, tak je samozřejmostí italských mužů být galantní – bez ohledu na jejich věk, klidně v osmdesáti, taky v devadesáti. Jejich galantnost nezná hranic.

„Pro tvoje zelené kočičí oči udělám všechno,“ objal mě pekař, který nám během dopoledne dovezl do krámu už potřetí (ač to není jeho povinnost) pár kilo chybějícího chleba. První chlap, který si povšiml, že nějaké oči mám.

A k tomu trefil přesně barvu!

Davide, další zákazník, vida na mé hlavě ten samý čerstvý květák jako u postarších italských šťabajzen (den stará trvalá), mě od té doby zdraví kroužením prstů ve svých kudrlinkách a sexy přimhouřením oka. Jako že dobrý.

Dobrý to není. Chtěla jsem mít krásné splývavé lokny, ty se ovšem dělají kulmou, a ne drobnými natáčkami! Místo toho vypadám jako velký pudl, barvy srsti neurčité. Trvalá ondulace (po třiceti letech) byla mým přešlapem a omylem. Ovšem při každém Davideho příchodu a jeho mrknutí se cítím atraktivní jako Sophie Loren s přitažlivými, na konci stočenými prameny vlasů. Svůdnost sama!

Pak mám svého devadesátiletého zadkového obdivovatele, který manželovi neustále připomíná mou krásnou slovanskou rozsochatost pozadí. Údajně nikdy nezapomněl na jakýsi vášnivý poválečný románek se slovanskou milkou. Když jdou má kila nahoru, jeho lichotky se zvyšují. Teď momentálně jdou kila dolů, komplimenty nejsou sice tak hojné, ale stále mě jimi zahrnuje.

Téměř všichni italští muži na vás buď mrknou, prohodí něco galantního či vtipného, nebo vás chtějí jakkoli potěšit čili oblbnout.

Ital je zkrátka Ital!

Jenže tohle záchranné (i opravdu míněné) lichocení jsem tak nějak nevědomky převzala já, bez mrknutí oka.

Já, žena česká, jsem ukradla Italům jejich záležitost vyloženě mužskou.

To ovšem není pro místní ženu typické.

Je to typické spíš pro…

Proboha.

Došlo mi, proč ode mě ženy pokaždé odcházely sice v lepším rozmaru, ale někdy trošku zmatené.

To víte, s pochvalami stejně nepřestávám, ať si o mně myslí cokoli.

Moje rozsévání dobře míněných slůvek a lichotek totiž přineslo nečekané ovoce.

Pár lidí nám hlásilo, že se na internetu objevila další pozitivní recenze na náš krám: „Obchod vstřícný zákazníkům. Navíc velmi přátelský vůči LGBT!“ Rozumějte přátelský vůči lesbám, gayům atd.

Asi jsem holt babochlap.

I když ženská každým coulem, to se ví.

Jen tak mimochodem – víte, že vám to i dneska zatraceně sluší?

Přes překážky

„Zavřeno? Che peccato, jaká smůla. Ale nevadí, přelezem to levou zadní. Co říkáte, děcka?“ nabádal Franco partu dospívajících italských puberťáků. Ti s úžasem zírali na téměř třímetrový plot, tyčící se až někam k Dolomitům.

Levou zadní by si na přelezení plotu netroufl ani jeden z nich. Vlastně jeden ano, právě Franco, jejich učitel tělocviku. Charismatický chlap, ale podle svých slov hlava děravá, neboť zapomněl klíče od vchodu na školní hřiště, kam se nutně potřebovali dostat na hodinu tělesné výchovy.

Smůla, no.

Jeden metr se přelézt dá, dva trochu hůře… Dva a víc snad nikdy!

Tělocvikář však ignoroval zděšené výrazy studentů a se slovy: „Koukejte, leze se takhle,“ se rozběhl proti plotu a jakoby nic vyskočil do výšky.

Oběma rukama se pevně zachytil za festovní pletivo, kousek povylezl a vytáhl se nahoru. Pak přešvihnul jednu i druhou nohu na opačnou stranu plotu a už ručkoval dolů.

S šimpanzí mrštností a za potlesku nadšených studentů.

Jakékoli zděšení z nich dočista opadlo.

Učitel tělocviku Franco je jejich oblíbeným vyučujícím, legendou zdejšího vyhlášeného gymnázia.

Sedmdesátník! Italský frajer tělem i duší.

I přes svůj na učitele jaksi zralejší věk jde dětem příkladem. Na rozdíl od ostatních tělocvikářů.

„Píšem písemku z tělocviku,“ hlásívaly mi každý týden moje děti. Větší koninu jsem neslyšela – psát písemky z těláku?

Měly recht.

Ve fotbalové, cyklistické a vůbec fyzicky zdatné Itálii žáci své hodiny tělesné výchovy většinou prosedí jako pecky. Místo běhání či cvičení bývají písemně zkoušeni z historie všech olympiád či podrobných sportovních pravidel.

K čemu pak v dospělosti použijí rozdíl mezi živým, mrtvým či volným míčem, je mi prozatím záhadou.

Možná v manželství, čertví.

Místní tělocvikáři mají výuku této teorie povinně ve vyučujících osnovách a důsledně na ní bazírují. Tím zvyšují mozoly na studentských zadnicích – během těláku se tu hlava zkrátka neprovětrá. Zadnice už vůbec ne. A fyzička studentů letí strmě dolů.

Těmto nesmyslným pravidlům se Franco desítky let vzpírá a bojuje proti nim, jak jen může. K nelibosti ministerstva školství a vůbec hlav úředních.

Všechny moje děti se postupně dostaly po propsaných a někdy skoro prospaných tělocvičných hodinách základní školy pod svalnatou ruku této tělocvikářské gymnaziální legendy.

A nastal pořádný šrumec.

Chválabohu!

Zpočátku jsem se hrozila, když se děti vracívaly promáčené ze školy. Cvičily vždy venku, i v dešti. Na mé brblání o případné smrti jen z nachlazení odpovídaly se smíchem, že je snad trocha vody neukousne. Franco jim totiž neustále připomínal, aby se větru ani lijáků nebály, že nepřízeň počasí jejich imunitu naopak posílí.

Cvičení pod střechou uznával jen v nouzi nejvyšší. Tam učil studenty krkolomné cviky, třeba jak se nejrychleji dostat ke stropu tělocvičny a jak nejlépe spadnout, aniž by se přizabili, když pod nimi prasknou stoleté žebřiny.

Svou vášeň k pohybu přenášel na děti, méně však na jejich rodiče. Někteří se jeho hodin děsili a požadovali pro své potomky klidnější písemné práce o olympiádách.

Za Francovu padesátiletou učitelskou kariéru se v jeho hodinách ovšem nikdo nikdy nezranil. Nanejvýš on sám, lehce a jen párkrát, když lezl po tělocvičném nářadí z třicátých let a zteřelé dřevo nevydrželo jeho muší váhu. Díky své mrštnosti nedopadl z výše pěti metrů přímo na zem, ale zachytil se při pádu pohotově rukama dalšího nářadí.