 You Are a Badass 

Copyright © 2013 by Jen Sincero

Translation © 2018, 2022, Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-242-8095-0

Mému bez výjimky zlatému a nápomocnému tatínkovi a mému bratru Stephenovi

A přesto, za celou tu dobu, Slunce nikdy neřeklo Zemi:

„Něco mi dlužíš.“

Podívej, co zmůže taková láska. Rozsvítí oblohu.

Háfiz

Úvod

Můžete začít s ničím a z ničeho, a kde nic nebylo, objeví se cesta.

Reverend Michael Bernard Beckwith, který napřed ulítával na drogách, pak na duchovnu, a teď je z něj inspirativní borec

Kdysi jsem si o podobných citátech myslela, že jsou snůškou blbin. Ani jsem nechápala, o co v nich vůbec jde. Ne že by mě to zajímalo. Nad to jsem byla povznesená. To málo, co jsem o světě svépomoci / duchovna věděla, mi přišlo neomluvitelně laciné: zavánělo to zoufalstvím, slepou zbožností a nevítaným objímáním od nepříjemných cizích lidí. A nechtějte slyšet, co jsem si myslela o Bohu.

Přitom byla v mém životě pěkná řádka věcí, které jsem zoufale potřebovala změnit, a kdybych to svoje farizejství dokázala překonat, nějaká pomoc by se mi určitě hodila. No jo, celkem vzato jsem si nevedla špatně – vydala jsem pár knih, měla spoustu báječných přátel, rodinu, s kterou jsem si byla blízká, byt, auto, které jezdilo, jídlo, zuby, oblečení a čistou pitnou vodu; ve srovnání s většinou lidí na téhle planetě byl můj život hotová procházka růžovým sadem. Jenže ve srovnání s tím, o čem jsem věděla, že jsem toho schopna, to nebylo, řekněme, nic moc.

Vždycky jsem měla takový pocit: ALE NO TAK, tohle že je to nejlepší, na co se zmůžu? To jako vážně? Vydělat tak akorát dost na to, abych měla tenhle měsíc na nájem? Už zas? A chodit další rok s kdejakým bláznem a jen si ještě víc komplikovat život všemi těmi pomíjivými, nezávaznými vztahy? Fakt? A co se takhle vážně zamyslet nad tím, jaký hlubší smysl má můj život, a přestat se věčněvěků rochnit v bahně mizérie?

Bylo – to – k uzívání.

Připadalo mi, že jen tak procházím svým nanicovatým životem, i když v něm tu a tam zaplápolá jiskřička něčeho úžasného. A nejvíc mě na tom trápilo, že jsem v hloubi duše VĚDĚLA, že jsem naprostá superhvězda, že mám stejnou moc rozdávat a přijímat lásku jako ti nejlepší v oboru, že bych mohla hory přenášet a dokázala vytvořit, co si zamanu, a… Co je zas tohle? Já že mám pokutu za parkování? To si snad děláte srandu, to bych se na to podívala. Nemůžu si dovolit platit další, vždyť je to tenhle měsíc už potřetí! Jdu jim to hned vytmavit… A bác ho, už jsem v tom jela zas, nechala se stravovat podružnými detaily, jen abych se po pár týdnech přistihla, jak si říkám, kam se ty týdny poděly a jak je možné, že pořád ještě vězím v tom svém ošuntělém bytě a večer co večer jím o samotě tacos za pár dolarů.

Pokud tohle čtete, dá se předpokládat, že i ve vašem životě jsou určité oblasti, kde to nevypadá zrovna skvěle. A víte, že by to mohlo vypadat mnohem líp. Možná žijete se svou spřízněnou duší a o to, co vám bylo dáno do vínku, se s radostí dělíte se světem, ale jste tak na mizině, že se váš pes musí o sebe postarat sám, když chce dostat nažrat. Možná si po finanční stránce vedete skvěle a všechno, co děláte, má nějaký vyšší smysl, ale nemůžete si vzpomenout, kdy jste se naposledy div nepočurali smíchy. Anebo třeba všechno výše zmíněné stojí za houby a volný čas trávíte brečením. Nebo pitím. Nebo tím, že nadáváte na parkovací automaty, protože jsou tak přesně seřízené, že jim nezbývá prostor na smysl pro humor, a podle vás mají svůj podíl na vaší osobní finanční tísni.

Anebo třeba máte vše, co jste kdy chtěli, ale z nějakého důvodu vám stejně chybí pocit naplnění.

Přitom nemusíte zrovna vydělávat miliony, přispívat k řešení nejzapeklitějších problémů lidstva či mít svůj vlastní televizní program, pokud to pro vás není to pravé ořechové. Třeba tíhnete k péči o rodinu nebo pěstování dokonalých tulipánů.

Jde o to, udělat si zcela jasno v tom, co vám přináší radost a z čeho máte pocit, že skutečně žijete, a pak si to vytvořit, místo abyste si namlouvali, že to mít nemůžete. Nebo že si to nezasloužíte. Nebo že jste chamtiví sobci a omezenci jen proto, že chcete mít víc než to, co už máte. Anebo místo toho, abyste poslouchali svého tatínka a tetičku Marii a dělali to, co byste měli dělat podle nich.

Jde o to, dokázat se předvést jako ta nejzářivější a nejšťastnější verze vás samých, ať už si ji představujete jakkoli. Předvést, že jste maximální borec.

Dobrá zpráva je, že na to, abyste to dokázali, stačí jediný, prostý posun:

Musíte přejít od toho, že chcete změnit svůj život, k tomu, že se svůj život změnit rozhodnete.

Chtít můžete vsedě na pohovce, s bongami v ruce a časopisem o cestování na klíně.

Rozhodnout se znamená cele se do toho obout, dělat, cokoli je zapotřebí, a jít za svým snem s urputností roztleskávačky, která je týden před školním plesem bez partnera.

Nejspíš budete muset dělat věci, jaké vás v životě dělat nenapadlo, protože byste to nepřežili, kdyby vás kdokoli z vašich známých přistihl, jak je děláte či jak za něco takového utrácíte peníze. Nebo by si o vás začali dělat starosti. Anebo by se k vám přestali znát, protože jste najednou hrozně divní a jiní. Budete muset uvěřit v leccos, co není vidět, a dokonce i v to, o čem máte jasné důkazy, že je to nemožné. Nezbude vám než potlačit svůj strach, zas a znovu si nabít nos a zvyknout si dělat věci, které vám nejsou moc příjemné. Budete se muset zbavit svých starých, omezujících přesvědčení, a naopak svého rozhodnutí vytvořit si život, po jakém toužíte, se držet, jako kdyby vám o život šlo.

Protože víte co? O život vám skutečně jde.

Může vám to připadat těžké, ale není to ani zdaleka tak hrozné jako se probudit uprostřed noci s pocitem, že vám na hrudi někdo zaparkoval auto, jak vás tíží vědomí, že vám život proplouvá mezi prsty, a přitom jste s ním ještě ani nenaložili tak, aby vám dával nějaký skutečný smysl.

Možná jste slyšeli vyprávět o lidech, kteří zažili takový ten zásadní průlom, když byli v pořádném průšvihu – našli si nádor, vypnuli jim proud nebo se zrovna chystali vyspat s cizím člověkem, aby měli na drogy, a vtom se najednou probrali a byli transformovaní. Vy ale nemusíte čekat, až narazíte na samé dno, než se ze sraček začnete vyhrabávat. Stačí se rozhodnout. A to můžete udělat hned.

Spisovatelka Anaïs Nin má jednu krásnou větu: „A přišel den, kdy bylo bolestnější riziko, že zůstanu v sevření poupěte, než riziko, že rozkvetu.“ Takhle to bylo se mnou a myslím, že je to tak u většiny lidí. Moje cesta byla proces (a pořád ještě je), který začal mým rozhodnutím udělat pár zásadních změn bez ohledu na to, co budu muset učinit, abych je uskutečnila. Nic z toho, co jsem zatím vyzkoušela, nefungovalo: přemílat svou situaci pořád dokola se svými stejně chudými známými a se svým terapeutem, pracovat do úmoru, chodit na pivo a doufat, že se to nějak vyřeší samo… Dosáhla jsem bodu, kdy jsem byla ochotná podniknout cokoli, abych si svůj život uspořádala, a panenko skákavá, jako by mě zkoušel sám Vesmír, jestli to myslím opravdu vážně.

Chodila jsem na motivační semináře, kde mě donutili nosit visačku se jménem, plácat si s člověkem, který stál vedle mě, a přitom hulákat: „Jsi skvělý a já taky!“ Třískala jsem baseballovou pálkou do polštáře a ječela, jako by mě na nože brali, navazovala jsem pouto se svým duchovním průvodcem, účastnila se skupinového obřadu, při němž jsem si vzala samu sebe a napsala milostný dopis svému lůnu, četla kdejakou motivační knihu pod sluncem a utrácela nekřesťanské peníze, přestože jsem je neměla, za soukromé kouče.

V podstatě jsem si to vyžrala za nás všechny.

Pokud jste ve světě svépomoci nováčci, doufám, že vám tahle kniha usnadní pochopení některých základních konceptů, které mi život zásadně změnily, takže se i vy dočkáte svého průlomu, ale nebudete mít přitom chuť vzít s křikem nohy na ramena. Pokud jste už ke svépomoci přičichli, doufám, že vám tu něco předložím nově, takže se vám v hlavě rozsvítí a dosáhnete významných změn i hmatatelných výsledků, a až se jednoho dne probudíte, budete omámeně a nevěřícně ronit slzy nad tím, že tohle jste konečně vy.

A jestliže se mi podaří aspoň jednoho člověka ušetřit návštěv jeho vnitřního dítěte, pak jsem odvedla dobrou práci. Když jsem na sobě začínala pracovat, soustředila jsem se především na to, jak vydělávat peníze. Neměla jsem tušení, jak je vydělávat soustavně, a totálně mě rozhodila už jen skutečnost, že je vydělávat vůbec chci. Byla jsem spisovatelka a muzikantka, a tak jsem usoudila, že bohatě stačí – a že je to vlastně vznešené; jděte už do háje –, když se zaměřím na to svoje umění a peníze nechám, ať se o sebe postarají samy. TO byl teda nápad! Jenže já jsem znala tolik lidí, kteří pro peníze dělali samé pochybné a ohavné věci, a to nemluvím o všech těch, kdo tvrdnou v zaměstnání, kde je nuda k uzoufání, a s něčím takovým jsem nechtěla mít nic společného. Přidejte si k tomu mou snůšku ochromujících přesvědčení o tom, jak peníze člověka kazí, a je div, že jsem nejedla z popelnice.

Nakonec jsem pochopila, že se musím nejen na vydělávání peněz zaměřit, ale musím se zbavit svých obav a nechuti, pokud chci, aby mi začaly přitékat. Právě tehdy se mi začaly do domu vkrádat svépomocné příručky a nad mým levým prsem zaujaly ponižující pozici povinné visačky s mým jménem. Dluhy na mé kreditní kartě dosáhly nepředstavitelných výšin, neboť jsem si najala svého prvního kouče a vysolila za něj víc peněz, než kolik mě kdy stála všechna moje sotva pojízdná auta. Za první půlrok jsem svůj příjem ztrojnásobila online podnikáním, které jsem si založila ke koučování spisovatelů. A od té doby se můj podnik rozrostl natolik, že si můžu dopřát ten luxus a po libosti cestovat po světě, a přitom psát, přednášet, hrát hudbu a školit lidi ve všech oblastech jejich života, a ačkoli jsem nad spoustou myšlenek, které k tomu používám, dřív s takovým gustem obracela oči v sloup, teď se bez nich nemůžu obejít.

Jelikož vám chci pomoct, abyste se i vy dostali tam, kam si přejete, budu vás žádat, abyste při čtení téhle knížky tu a tam spolkli něco hodně nevšedního, a nabádat vás, abyste měli mysl otevřenou. Ačkoli když o tom tak přemýšlím, tohle bych vám nejradši zařvala do ksichtu: UDRŽUJTE SI MYSL OTEVŘENOU, JINAK JSTE NAHRANÍ. Myslím to vážně.

Tohle je opravdu důležité. Tam, kde jste teď, jste se dostali něčím, co zrovna děláte, a pokud vás vaše současná situace nijak zvlášť neuchvacuje, je nabíledni, že s tím musíte něco udělat.

Jestliže chcete vést život, jaký jste nikdy nevedli, musíte dělat věci, jaké jste nikdy nedělali.

Je mi jedno, za jak velkého ztroskotance se momentálně pokládáte; už jen skutečnost, že jste gramotní, máte tolik času, abyste si mohli přečíst tuhle knihu, a dost peněz na to, abyste si ji mohli koupit, vám dává náskok.

To není něco, kvůli čemu byste si měli dělat výčitky svědomí, fňukat nebo se naparovat. Ale je to něco, čeho si můžete považovat, a pokud se rozhodnete do toho opravdu jít, máte jistotu, že jste mimořádně dobře vybavení k tomu, abyste udělali díru do světa a podělili se s ním o to, co je na vás úžasné. Protože o to tu vlastně jde.

Potřebujeme, aby chytří lidé s velkým srdcem a tvůrčím myšlením manifestovali veškeré bohatství, zdroje a pomoc, jakých je zapotřebí, aby mohli být pro svět přínosem.

Potřebujeme, aby lidé byli šťastní a připadali si naplnění a milovaní, takže si nebudou vylévat zlost na sobě ani na druhých, na naší planetě ani na našich drahých zvířátkách. Potřebujeme být obklopeni lidmi, z nichž vyzařuje sebeláska a hojnost, abychom příštím generacím nevštěpovali pokřivené názory jako třeba Peníze jsou špatné, Nejsem k ničemu nebo Nemůžu žít, jak si přeju.

Potřebujeme, aby se borci nemuseli pinožit, mohli si žít v přepychu a smysluplně, a stali se tak inspirací všem, kteří si taky chtějí polepšit.

První, co po vás budu chtít, je, abyste uvěřili, že žijeme ve světě neomezených možností. Je mi fuk, jestli celý váš dosavadní život svědčí o tom, že se nedokážete přestat cpát, že jsou lidi od přírody zlí nebo že si nedokážete udržet chlapa, ani kdybyste se želízky připoutaly k jeho kotníkům – i tak věřte, že možné je všechno.

Uvidíte, co se stane – co můžete ztratit? Jestliže si tuhle knihu přečtete a usoudíte, že je to snůška hovadin, můžete se zase vrátit k tomu svému bídnému životu. Ale když potlačíte nedůvěru, vyhrnete si rukávy, podstoupíte trochu rizika a půjdete do toho s plným nasazením, třeba se jednoho dne probudíte a uvědomíte si, že vedete přesně takový život, jaký jste dřív druhým záviděli.

ČÁST 1:
JAK SE STALO, ŽE JSTE TAKHLE DOPADLI

KAPITOLA 1 :

MŮŽE ZA TO MOJE PODVĚDOMÍ

Jste obětí pravidel, podle nichž žijete.

Jenny Holzerová, umělkyně, myslitelka a breptalka genialit

Před mnoha lety se mi přihodila příšerná bowlingová nehoda. Hrála jsem se svými přáteli, schylovalo se ke konci dramatického střetnutí a já jsem se tak soustředila na to, abych se při svém závěrečném hodu dobře předvedla – vrhnu se na to, hlasitě ohlásím jisté vítězství, rozběh ladně protančím –, že jsem si nevšimla, kde mám nohy, když jsem pouštěla kouli.

Tehdy jsem teprve pochopila, jak vážně přistupuje bowlingová komunita k trestání každého, kdo se špičičkou nohy dostane přes čáru. Dráhu polévají olejem, voskem či kdovíjakým mazadlem, ale každopádně něčím příšerně kluzkým, a pokud do ní někdo nedopatřením přešlápne, když se pokouší dát hodu dokonalou razanci, podjedou mu nohy, než se naděje, a zadkem narazí na povrch, který nerozbije ani pád bowlingové koule.

Pár týdnů nato jsem se povalovala v posteli s jedním člověkem, s kterým jsem se seznámila v obchoďáku Macy’s, a vyprávěla mu, že se od té nehody budím uprostřed noci příšernou bolestí v chodidlech. Podle mého akupunkturisty to bylo z toho, že jsem si při pádu skřípla nervy v kostrči, a tak potřebuju novou, pevnější matraci, abych dokázala spát až do rána.

„Mě taky bolí chodidla, když spím!“ prohlásil a nadzvedl se, aby si se mnou mohl plácnout, ale toho se nedočkal.

Nevykašlala jsem se na něj jen proto, že si na plácání obecně nepotrpím, ale i proto, že mě štval. Už tak mi přijde kupování matrací hrozně absurdní a trapné – ležíte na boku s polštářem mezi stehny všem na očích, jako kdyby jim do toho něco bylo –, ale v situaci, kdy vedle mě přitom ležel můj prodejce a chtěl, abych si s ním plácla, to na mě bylo už trochu moc.

Mé pozornosti neuniklo, že všichni ostatní prodejci klidně postávají v nohách postele, když chrlí údaje o matraci na svoje klienty, kteří si zatím zkoušejí nejrůznější polohy, ale ten můj ne. Natáhl se vedle mě na záda, ruce si založil na prsou a s pohledem upřeným na strop zamyšleně vykládal, jako kdybychom byli na letním táboře. Uznávám, byl celkem milý a neuvěřitelně se vyznal v pružinách, latexu a paměťové pěně, jenže já jsem si netroufala překulit se na bok ze strachu, že se ke mně přitulí.

Že bych se chovala moc kamarádsky? Bylo vhodné se ho ptát, odkud je? Nevyložil si to jinak, když jsem poklepala na prázdné místo vedle sebe, abych ozkoušela pružiny uprostřed postele?

Samozřejmě jsem měla Magora Předváděče Boba požádat, ať z té zatracené postele sleze, nebo se obrátit o pomoc na někoho jiného, místo abych vzala nohy na ramena a propásla v daném týdnu svou jedinou příležitost k nákupu matrace, jenže jsem ho nechtěla uvést do rozpaků.

Já jsem nechtěla uvést do rozpaků jeho!

Takhle nějak bylo totiž u nás doma ve zvyku řešit jakákoli potenciálně nepříjemná střetnutí. Kromě nejspolehlivější metody, která spočívala v hledání, kde nechal tesař díru, naše bedýnka konfrontačního nářadí obsahovala nástroje jako zkoprnění, hovor o počasí, tupý výraz a příval slz, jakmile byl člověk z doslechu.

Nebylo divu, že jsme si dovednost zvládat konfrontace dostatečně nevyvinuli vzhledem ke skutečnosti, že moje matka pochází z dlouhé linie bílých anglosaských protestantů. Její rodiče patřili k lidem, kteří jsou přesvědčení, že děti má být vidět, ale ne slyšet, a na jakýkoli projev emocí reagují se zděšením a opovržením, jaké si obvykle schovávají pro levnou skotskou a vzdělání dosažené jinde než v Ivy League. A třebaže nám moje matka vytvořila domov, kde bylo tolik hřejivého tepla, lásky a smíchu, kolik jen šlo, trvalo mi dlouhé roky, než mi konečně přestala tuhnout krev v žilách a dokázala jsem ze sebe vypravit větu, když na mě někdo vyrukoval s obratem: „Musíme si promluvit.“

Tímhle vším vám chci říct, že není vaše vina, že jste srabi. Bude to sice vaše vina, pokud srabi zůstanete, ale základy toho vašeho srabáctví spočívají v něčem, co se ve vaší rodině předávalo z generace na generaci, jako třeba erb či recept na nenapodobitelný kukuřičný chléb, nebo jako v mém případě ztotožnění konfrontace s infarktem.

Když jste přišli s křikem na tenhle svět, byli jste nefalšovaný uzlíček radosti, stvoření s vykulenýma očima neschopné ničeho jiného než být v přítomném okamžiku. Netušili jste, že máte nějaké tělo, natožpak že byste se za ně měli stydět. Když jste se rozhlíželi kolem, všechno prostě bylo. Co se vás týkalo, nebylo na světě nic děsivého, příliš drahého ani totálně vyšlého z módy. Pokud se vám něco dostalo k pusince, strčili jste si to do ní, když se vám něco přiblížilo k ručičce, sevřeli jste to. Byli jste prostě lidská… bytost.

Spolu s tím, jak jste tenhle nový svět objevovali a zkoumali, od lidí ve svém okolí jste čerpali informace o tom, jak to v něm chodí. Od chvíle, kdy jste to dokázali pojmout, vám všichni vnucovali svoje přesvědčení za život nabytá, z nichž mnohá nijak nesouvisí s tím, kým skutečně jste, a nemusejí být nutně pravdivá (například že svět je nebezpečné místo, že jste moc tlustí, že je homosexualita prokletí, že na velikosti záleží, že tady by chloupky růst neměly, že je důležité studovat na vysoké škole a povolání hudebníka nebo umělce není skutečné zaměstnání...).

Třebaže jim v tom pomáhala celá společnost, hlavním zdrojem takových informací byli samozřejmě vaši rodiče. Když vás vychovávali, předávali vám v upřímné snaze vás chránit a vzdělávat a (snad i) proto, že vás z celého srdce milovali, přesvědčení, jež pochytili od svých rodičů, kteří je pochytili od těch svých a ti zase od svých…

Potíž je v tom, že mnohá z těch přesvědčení nemají nic společného s tím, kým sami opravdu jsou / byli, či s pravdou obecně.

Uvědomuju si, že to, co tu vykládám, zní, jako bychom byli všichni nepříčetní, ale to proto, že tak trochu nepříčetní jsme.

Většina lidí žije v iluzích založených na přesvědčeních někoho jiného.

Dokud se neprobudí. A právě k tomu vám tahle kniha doufám pomůže.

O co jde: My lidé máme vědomou mysl a podvědomou mysl. Většina z nás si ale uvědomuje pouze tu vědomou, protože v ní zpracováváme všechny nové informace. Právě tady si děláme ve věcech jasno, tvoříme si úsudky a rozčilujeme se, analyzujeme a kritizujeme, trápíme se, že máme moc velké uši, rozhodujeme se, že už nikdy nepozřeme nic smaženého, chápeme, že 2 + 2 = 4, pokoušíme se rozpomenout, kam jsme dali sakra ty klíče od auta, a tak podobně.

Vědomá mysl je jako neúnavný šprt, neustále přeskakuje z myšlenky na myšlenku, nezastaví se, dokud neusneme, a začne zase nanovo, jen co otevřeme oči. Naše vědomá mysl, jinak taky známá jako čelní lalok, se plně vyvine až někdy kolem puberty.

Naproti tomu naše podvědomí, neanalytická část mozku, je plně vyvinuté od chvíle, kdy jsme přišli na svět. Je samý pocit, instinkt a záchvat vzteku uprostřed samoobsluhy, až z toho praskají ušní bubínky. Tady taky uskladňujeme všechny ty rané informace, které k nám proniknou zvenčí.

Podvědomí věří všemu, protože nemá filtr, a tak nepozná, co je pravda. Pokud rodiče říkají, že nikdo v naší rodině nedokáže vydělat peníze, věříme jim. Věříme jim, že manželství znamená rány pěstí do obličeje. Věříme jim, když nám tvrdí, že komínem proleze tlustý chlápek v červeném hábitu a přinese nám dárky – tak proč bychom jim nevěřili i všechny ty ostatní blbiny, kterými nás krmí?

Podvědomá mysl je jako malé děcko, které si to ještě neumí přebrat, a není náhodou, že většinu informací přijímáme, dokud jsme malí a přebrat si je neumíme (protože se ještě plně nezformoval náš čelní lalok, vědomá část mozku). Od lidí ve svém okolí čerpáme – z jejich slov, úsměvů, zamračeného pohledu, těžkého povzdechnutí, povytaženého obočí, slz, smíchu a podobně – informace, a přitom nemáme absolutně žádnou schopnost cokoli z toho filtrovat, takže se to všechno vsákne do našeho houbovitého podvědomí coby „pravda“ (jinými slovy naše „přesvědčení“) a tam si to bují, nerušeně a bez analyzování, dokud se o pár desetiletí později neocitneme u psychiatra na gauči nebo nenastupujeme už poněkolikáté do protialkoholní léčebny.

Můžu vám prakticky zaručit, že kdykoli si v slzách položíte otázku „Co to se mnou sakra je?!“, odpověď spočívá v nějakém blbém podvědomém přesvědčení, omezujícím a nepravdivém, které s sebou vláčíte, aniž si to vůbec uvědomujete. Což znamená, že zrovna tohle je strašně důležité správně pochopit. Tak si to pojďme radši zopakovat.

Naše podvědomá mysl třímá scénář našeho života. Představení režíruje na základě nefiltrovaných informací, které jsme načerpali, když jsme byli malí, jinými slovy na základě našich „přesvědčení“.

My sami si povětšinou tahle podvědomá přesvědčení, která řídí náš život, vůbec neuvědomujeme.

Když se naše vědomá mysl konečně vyvine a má se k dílu, může být sebevětší, sebechytřejší a sebevíc nabubřelá, a stejně ji budou ovládat přesvědčení, která si nosíme ve svém podvědomí.

Naše vědomá mysl si myslí, že má nad vším kontrolu, ale nemá.

Naše podvědomá mysl si nemyslí nic, zato má nad vším kontrolu.

To proto se tak často plahočíme životem, děláme všechno, co nám velí naše vědomí, a nedokážeme pochopit, co nám brání vybudovat si ten skvělý život, po jakém toužíme. Řekněme, že vás například vychovával otec, který se ustavičně potýkal s finančními problémy, kopal do nábytku a bručel, že peníze nerostou na stromě, a vás zanedbával, protože se pořád někde, a většinou marně, snažil vydělat na živobytí. Vaše podvědomí to bralo za bernou minci a nejspíš si z toho vzalo ponaučení jako třeba:

Peníze = dřina

Peníze jsou nedosažitelné.

Kvůli penězům mě můj otec opouštěl.

Peníze nejsou k ničemu a působí jen trápení.

Střih na vás coby dospělého, který si nic nepřeje víc než peníze přehrabovat vidlemi, ale podvědomě penězům nedůvěřuje, je přesvědčený, že jsou pro něj nedosažitelné, a bojí se, že ho opustí někdo, koho miluje, když je přece jen získá. Vy pak taková podvědomá přesvědčení manifestujete tím, že zůstáváte na mizině bez ohledu na to, jak těžce se vědomě snažíte peníze vydělat, nebo opakovaně vyděláte majlant, ale vzápětí o všechno zase přijdete, aby se vám nestalo, že vás někdo opustí, či z přehršle jiných frustrujících důvodů.

Tvrďte si o čemkoli, že to chcete – ovšem pokud jste podvědomě přesvědčení, že vám to způsobí trápení nebo že je to pro vás nedosažitelné, buď si to a) zakážete mít, nebo si to b) dovolíte mít, ale budete z toho úplně vyklepaní. A tak o to stejně nakonec přijdete.

My si totiž neuvědomujeme, že nás pohání nikoli vědomá mysl, ale vlastní podvědomí, když si dáváme už čtvrtou koblihu nebo nedbáme na svou intuici a bereme si chlápka, který se tak příšerně podobá našemu nespolehlivému a nepoctivému tátovi. A nedokážeme pochopit, proč je takový rozpor mezi tím, čeho se snažíme dosáhnout, a tím, čeho skutečně dosahujeme, a přitom naše podvědomá přesvědčení nejsou v souladu s věcmi a zážitky, po jakých touží naše vědomá mysl (a srdce). Je to jako řídit s jednou nohou na plynu a druhou na brzdě. (Samozřejmě že má každý z nás i podvědomá přesvědčení, která jsou skvělá, ale o ta tu teď nejde.)

Podívejte se na pár dalších scénářů, některé se vám možná budou zdát povědomé.

Vědomá mysl: Toužím najít a vzít si svou spřízněnou duši.

Podvědomá mysl: Důvěrné známosti působí bolest a trápení.

Prst: Bez prstýnku

Vědomá mysl: Chci zhubnout o 10 kilo.

Podvědomá mysl: Nejsem mezi lidmi v bezpečí, musím si kolem sebe budovat ochranný štít.

Tělo: Pevnost ze sádla

Vědomá mysl: Jsem k sežrání a sexy a chci si to s někým rozdat.

Podvědomá mysl: Fyzická rozkoš je hanebná.

Sexuální život: Nuda k uzoufání

Vědomá mysl: Chci cestovat po světě.

Podvědomá mysl: Zábava = nezodpovědnost = nikdo mě nebude mít rád

Pas: Bez razítka

Je to tak trochu, jako když si nemůžete vychutnat sezení na přední verandě, protože tam příšerně zapáchá něco zkaženého. Můžete přijít se spoustou geniálních nápadů, jak se s tím problémem vypořádat – zapálíte vonnou tyčinku, pustíte větráky, obviníte z toho psa; ale dokud nezjistíte, že vám pod dům něco zalezlo a chcíplo, váš problém bude přetrvávat a otravovat vám život.

Prvním předpokladem k tomu, abyste se svých omezujících podvědomých přesvědčení mohli zbavit, je uvědomit si je. Dokud si totiž nebudete vědomi toho, o co tu skutečně jde, budete dál pracovat se svou vědomou myslí (napadne vás, že veranda potřebuje nový nátěr) ve snaze vyřešit problém, který vězí daleko hlouběji, ve vašem podvědomí (odstranění mrtvého skunka), takže veškerá snaha bude marná. Udělejte si čas, projděte si některé nepříliš působivé oblasti svého života a zamyslete se nad tím, jaká skrytá přesvědčení je mohla vytvořit. Vezměme si například ono vděčné téma, nedostatek peněz. Vyděláváte daleko míň, než kolik byste zjevně vydělávat mohli? Dosáhli jste určité hladiny příjmu, a ať děláte, co děláte, nedokážete se přes ni přehoupnout? Připadá vám zajištění soustavného přísunu větších částek jako něco, čeho nejste fyzicky ani schopni? Pokud ano, zapište si prvních pět věcí, které vás napadnou, když myslíte na peníze. Je váš seznam plný naděje a odvahy, nebo strachu a zášti? Co si o penězích mysleli vaši rodiče? Co si o nich myslí další lidé, s kterými jste vyrůstali? Jaký měli k penězům vztah? Vidíte nějakou souvislost mezi jejich přesvědčeními a těmi svými?

V téhle knize vám později nabídnu nástroje k tomu, abyste se mohli do svých podvědomých přesvědčení vnořit mnohem hlouběji a napravit cokoli, co vám brání žít přesně tak, jak byste si přáli, ale prozatím se zkoušejte dívat s odstupem na dysfunkční oblasti svého života, všímejte si, co se v nich děje, a posilujte pozornost jako všemocný sval. Začněte si hlídat, s jakými smyšlenkami pracuje vaše podvědomí (peníze si nevydělám, když nebudu dělat práci, kterou nesnáším; v intimním vztahu si připadám jako v pasti; když budu držet dietu, už nikdy nebudu mít z jídla požitek; když si budu užívat sex, budu se s ostatními hříšníky a sprosťáky smažit v pekle; a tak dále). Jakmile si totiž uvědomíte, o co tu vlastně jde, budete moct zapáchající mršiny svých omezujících podvědomých přesvědčení vytáhnout na světlo a dát jim vale, a tím ve svém životě uděláte místo novým, čerstvým a skvělým přesvědčením a zážitkům, po jakých toužíte.

KAPITOLA 2 :

POJEM NA B

Pokud chcete odhalit tajemství vesmíru, hledejte ho v energii, frekvenci a vibracích.

Nikola Tesla, vynálezce, fyzik a supergénius

Když jsem žila v Novém Mexiku ve městě Albuquerque, chodila jsem s kamarádkami do jednoho westernového baru, kterému se říkalo Půlnoční rodeo. Byl to takový ten podnik, kde na dámských toaletách najdete kulmu a lak na vlasy, budweiser je ve stálé slevě plechovka za dvě babky a taneční parket z řádných dubových prken má velikost kukuřičného pole.

Pocházely jsme všechny z východního pobřeží a country byla hluboko pod naši úroveň, a tak jsme tam zpočátku chodily jen proto, abychom nad tím vším mohly ohrnovat nos a dělat si z toho legraci, předháněly jsme se, která z nás jako první zahlédne obzvlášť velkou sponu na pásku nebo kovboje s kníry do podkovy tak dlouhými, že by vydaly na pět horních rtů. Ale naším nejoblíbenějším byl line dance. Byly jsme jako u vytržení z toho, jak si ta obří, secvičená masa fanoušků Garthe Brookse podupává za synchronizovaného výskotu a s palci schválně zastrčenými do předních kapes džínů.

Bylo to tak legrační, že jsme se k nim začaly samy přidávat a mávaly jsme na sebe zprostřed moře kovbojských klobouků – Koukněte se na mě! Pak jsme, no dobrá, přiznávám, zůstaly na parketu na další písničku, jen abychom si zkusily, jestli zvládneme ten kousek, jak se těsně před otočkou srazí k sobě podpatky. Než jsme se nadály, byly jsme tam pečené vařené a vesele jsme se v řadě vytrsávaly ze svých bolavých, zlomených srdíček.

Nějak podobně u mě probíhala ona záležitost s Bohem. Začalo to hojným remcáním a obracením očí v sloup, jenže jsem byla na mizině a bezradná a měla jsem už po krk toho, že jsem moc velký srab, než abych se svým životem něco pořádného udělala; a tak jsem vítala každý nápad. Čili když jsem začala číst knihy o tom, jak najít svoje poslání, vydělat peníze a konečně se vyrovnat sama se sebou, nehodila jsem je na hromádku pro charitu se svým obvyklým postojem: Tyhle hovadiny o Bohu / duchovnu jsou pro naivní blbce, třebaže v každé z nich bylo něco duchovního. Místo toho jsem se rozhodla dát starému dobrému Bohu šanci, protože jsem neměla co ztratit. A to doslova. A věřte nevěřte, nebyla to všechno úplná pitomost. A tak jsem o tom začala číst víc. Pak jsem to začala studovat. Pak jsem to začala uvádět v praxi. Pak jsem postřehla, o kolik líp se díky tomu cítím. Pak jsem tomu začala věřit. Potom jsem si všimla, kolik úžasných změn se děje v mém životě. To už jsem tím začala být posedlá. Zamilovala jsem si to. A tak jsem pomocí toho začala radikálně měnit svůj život. Nakonec jsem to začala vyučovat. Čili už jsem z toho v podstatně na koni, máchám pěstí do vzduchu a hulákám z plných plic: „Na mě nemáš, Wayne!“

Ať v otázce Boha stojíte kdekoli, dovolte mi jen poznamenat, že celé tohle usilování o lepší život bude daleko snazší, když k němu budete přistupovat s otevřenou myslí. Říkejte si mu, jak chcete – Bůh, Bohyně, Ten nahoře, Vesmír, Zdroj energie, Vyšší moc, Velký Manitou, Instinkt, Intuice, Duch, Síla, Zóna, Pán, Vortex, Zlatá žíla; na tom nesejde. Mně osobně připadá slovo Bůh trošku moc zatížené významy, a tak upřednostňuju Zdroj energie, Vesmír, Vortex, Ducha a Zlatou žílu (a to všechno budu, pro vaši informaci, používat v téhle knize zcela zaměnitelně). Není důležité, jak se ho rozhodnete nazývat, důležité je, abyste si tenhle Zdroj energie, který vás obklopuje a prostupuje (pořád jde o jednu a tutéž energii), uvědomovali a budovali si s ním vztah, protože se může stát nejlepším kámošem, jakého jste kdy měli, když mu dáte šanci. Ono se to totiž má takhle:

Na tuhle neomezenou sílu jsme všichni napojeni, a přitom z ní většina z nás používá pouhý zlomek.

Lidským tělem si to vesele drandí energie, učí se, roste a zároveň se vyvíjí (aspoň by člověk doufal – nejspíš by se stejně dobře mohla scvrkávat, slábnout a stěhovat se zpátky k rodičům), dokud naše společná cesta neskončí, a my se posuneme dál… Díky za svezení! Jakmile mi tohle došlo, to, že jsme ze Zdroje energie stvořeni a jsme s ním ve spojení, nutilo mě to hledat hlubší pochopení duchovna, abych mohla fyzicky zakoušet co nejúžasnější prožitky. A jedno vám řeknu: Od té doby, co jsem do toho pronikla, tahle úžasnost nezná mezí.

Když jsem napojená na Zdroj energie a jsem v jeho toku, jsem o tolik silnější, mnohem líp naladěná na svůj fyzický svět i na svět za ním, a obecně daleko šťastnější. A čím víc medituju a čím víc pozornosti věnuju vztahu se svou neviditelnou supersilou, o to snáz si manifestuju věci, po kterých v životě toužím, a to tak konkrétně a takovou rychlostí, až mi z toho vstávají vlasy na hlavě. Jako bych konečně přišla na to, jak zacházet se svou kouzelnickou hůlkou.

Pokud by bylo milování Ducha nesprávné, pak se nechci chovat správně.

TADY MÁTE ZÁKLADY, NA KTERÝCH BUDEME STAVĚT, AŽ BUDEME SPOLEČNĚ PRACOVAT NA VAŠEM ŽIVOTĚ:

Vesmír je tvořen Zdrojem energie.

Každá energie vibruje na určité frekvenci. To znamená, že i vy vibrujete na určité frekvenci, a vše, po čem toužíte, i to, po čem netoužíte, rovněž vibruje na jisté frekvenci.

Podobné vibrace se přitahují.

Jinak se tomu taky říká Zákon přitažlivosti a v podstatě jde o tohle: Zaměřte se na to, co vám dělá dobře, a budete to, co vám dělá dobře, nalézat (přitahovat).

Ať si to uvědomujeme nebo ne, všichni k sobě neustále přitahujeme nějakou energii. A když vibrujeme na nízké frekvenci (jsme pesimističtí, cítíme se bídně, připadáme si jako oběť, žárlíme, stydíme se, děláme si starosti, myslíme si, že jsme oškliví), a přitom očekáváme, že nám do života vstoupí vysoká frekvence, úžasné věci a zážitky, obvykle se dočkáme zklamání.

Musíte svou frekvenci zvýšit tak, aby dosahovala vibrací té, na kterou se chcete naladit.

Je to, jako když chcete poslouchat určitou rozhlasovou stanici, ale naladíte si špatnou frekvenci. Představte si, že máte rande s někým, kdo je přitažlivý a sexy, a zachtělo se vám s ním poslouchat Slow Jamz na 105.9 FM, ale knoflík nastavíte na 89.9 FM, kde vysílá Státní veřejný rozhlas. Nejenže nebude žádný pomalý jazz, ale spíš se dočkáte debaty o imigračních zákonech než uvolněného těla, které má náladu na milování při svíčkách.