. patitu

Dívka v jeho stínu

Audrey Blakeová

Přeložila Anna Křivánková

Copyright ©2021 by Jaima Fixsen and Regina Sirois

All Rights Reserved

Copyright ©2022 for the Czech translation by Anna Křivánková

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4804-1

Pro Ivy

Věnováno babičce, Nancy Runyanové, nositelce vojenského vyznamenání za službu v Tichomoří během druhé světové války, kde jakožto ošetřovatelka přinášela mnoho soucitu a naděje přeživším Bataanského pochodu smrti. Jsi mi věčnou inspirací.

PROLOG

Doktor Horace Croft zvedl svou černou brašnu a vykročil po nerovné dlažbě. Ulice byla navzdory odpolednímu slunci tichá a ve vzduchu se vznášel strach. Dveře obchodů byly zamčené na petlice a z oken vyhlíželo až příliš mnoho vyděšených tváří. Patnáct let se Londýn děsil přízraku cholery. Teď konečně přišla.

Croft se snažil předem připravit a prostudoval si první zprávy o počínající epidemii z Indie, Ruska a Japonska. Přestože nebyl věřící, tiše vzdal díky Bohu, když nákaza, jež propukla v roce 1827, utichla na Kavkazu dřív, než stihla dorazit do Evropy. Bláhová naděje. O čtyři roky později si tato smrtelná nemoc prorazila cestu temnými východními lesy na pochmurný Balkán. Následujícího roku dospěla ke kamenitému pobřeží Anglie. Jako zázrakem se podařilo nemoc zadržet v Sunderlandu, ale bylo to jen dočasné vítězství. O tři měsíce později propukla v Londýně.

Dnes už měl za sebou Croft deset návštěv, všechny zhruba v okruhu jednoho kilometru. Zamračil se, protože ta poslední ho stále ještě tížila.

Předešlého dne pro něj poslal Jemmy Watt, aby přišel k jeho ženě, jež ležela v horečkách. Dnes už byla mrtvá. Zemřely i její děti a Jemmyho stav se rychle zhoršoval. Jestli ho zítra Croft zastihne živého, bude to považovat za zázrak. S touhle nemocí se téměř nedalo bojovat. A co hůř, místní mládenci byli příliš zbabělí a neodvažovali se jít pro mrtvá těla členů Jemmyho rodiny. Croft křičel a nadával, varoval je, že nakažené mrtvé nelze nechat ležet na místě, až ho konečně poslechli, ale nejdřív si zakryli obličeje kusy lněné látky, aby jim posloužila jako štít před chorobnými výpary. Croftovi po všem tom řvaní vyschlo v krku, jako kdyby ho měl zevnitř potažený kartonem.

Ještě jedna návštěva a bude se moci vrátit domů. Aspoň v tomhle případě cítil jistou naději. Papírník Francis Beady už to měl sice za sebou a před týdnem ho pohřbili do nehašeného vápna, ale jeho žena Margaret se s ocelovou vůlí odmítla poddat žalu. Hovořila sice úsečně a se stisknutými rty, ale přesto byla odhodlána udržet naživu svou nemocnou tchýni. A co bylo ještě lepší, její nemluvně i starší dcerka byly dosud zdravé. Croft zanechal Margaret Beadyové tinkturu z vrbové kůry na horečku a poradil jí, aby si k péči o tchyni sehnala nějakou výpomoc, přestože oba věděli, že nikdo nepřijde.

„Pokusím se, doktore,“ řekla Margaret, zatímco vpravovala tchyni mezi vyprahlé rty lžíci vody. Její malá dcera – snad osmi nebo devítiletá – houpala na kolenou nemluvně. Stará žena se podle všeho začínala zotavovat z nejhoršího.

Ano, v domě Beadyových očekával zlepšení. Obchod byl samozřejmě zavřený, a tak hlasitě zaklepal na dveře. Žádná odpověď. Podíval se na hodinky. Paní Beadyová ho přece měla očekávat.

„Paní Beadyová!“ Stále se nikdo neozýval. Teď už znepokojeně zacloumal klikou. Povolila. Nebylo zamčeno. Horace se zamračil. Všichni sousedé o nemoci věděli, takže paní Beadyová se teď nevítaných návštěv obávat nemusela, ale přesto se jí taková neopatrnost vůbec nepodobala. Croft vstoupil dovnitř a prošel kolem spoře osvětlených polic se sešity a papíry. Za pouhý týden se na pultech nashromáždila vrstva prachu.

Byl to malý krámek, ale Beadyovi vydělávali více než Jemmy Watt. Ne že by snad peníze dokázaly choleru odradit nebo ji učinit méně smrtonosnou. Doktor prošel až ke schodišti, které vedlo nahoru do patra, kde měla rodina soukromé pokoje. „Paní Beadyová?“ Ticho bylo příliš hluboké a z patra se snášel výmluvný zápach. Croft se v duchu smířil s tím, co uvidí, a vešel dovnitř, překračuje několik dětských kostek zapomenutých na podlaze.

Mrtvé tělo tchyně našel v ložnici, ale paní Beadyová měla zjevně ještě dost sil, aby je zakryla prostěradlem. Ona sama ležela schoulená na podlaze obývacího pokoje, vlasy měla dosud zvlhlé a rty rozpraskané. Nemluvňátko leželo vedle ní. Muselo zemřít později, protože leželo nahé v louži nečistoty a Croft dobře věděl, že by Margaret své dítě nikdy nezanedbala. S povzdechem se napřímil a popotáhl si kabát. Co se týče druhého dítěte…

Croft se rozhlédl. Nikde ji neviděl. „Slečno Beadyová?“ Ani nevěděl, jak se vlastně holčička jmenuje. „Slečno Beadyová!“

Tichý výdech spíš vycítil, než uslyšel. Byla za ním, schoulená hluboko v odřeném křesle. Zvedl jí bradu – dosud žila, pokožku měla rozpálenou a oči rozostřené. Dotkl se zápěstí a zachmuřeně počítal pomalý a nitkovitý tep, přičemž si všímal, jak se jí chvějí prsty. Ve druhé ruce, kterou si svírala břicho, držela naběračku. Vedle ní ležel prázdný lavor. Rty se jí pohnuly, a přestože nevydala ani hlásku, téměř slyšel praskání její úplně suché pokožky.

Vodu, ševelily bezhlesně dívčiny rty. V pokoji žádná nebyla.

„Hned jsem zpátky,“ řekl a vypravil se do kuchyně. Žádnou vodu tu nenašel, ale v čajové konvici na stole bylo asi na dva prsty vychladlé tekutiny, která začínala ode dna houstnout. To bude muset stačit.

Pokusil se jí nakapat čaj na rty, ale stekl dřív, než ho dokázala polknout. Teď už se jej zmocnila skutečná úzkost, a tak do tekutiny namočil kapesník. Přiložil jí mokrou látku k ústům a ona začala sát. Její prsty, už teď připomínající hnát kostlivce – cholera byla děsivě rychlá – se pohnuly, aby si látku přidržely. Nechal ji vysát tekutinu, ale pak jí musel kapesník vzít, aby ho mohl znovu namočit. Měla silnější stisk, než předpokládal, ale raději se vzdal jakékoli naděje. Představovat si, že ve stavu pacienta vidí nějaké zlepšení, bylo až depresivně snadné. Cožpak nebyl prve přesvědčen, že se z toho ta stará paní dostane? A tohle dítě se zdálo křehké jako chmýří pampelišky.

Nemůže tu ale zůstat sama. Bude třeba ji vykoupat a převléct. Někdo jí musí namáčet kapesník a s největší pravděpodobností také počkat, až jí dojdou síly a zemře.

Vida. Našel záclony. Ty se budou hodit, a navíc jsou teď pravděpodobně tou nejčistší látkou v domě. Croft oběma rukama popadl dívčinu špinavou noční košili a vpředu ji roztrhl. Dívka sebou cukla, ale těžko říct, zda to způsobil jeho dotek, či zvuk trhané látky. Byla příliš promodralá, příliš hubená. Úsporně šikovnými pohyby vojenského chirurga z ní sloupl špinavé šaty a pak škubl za záclony. Tyč se u stropu zlomila, kroužky se utrhly a s řinčením se sesypaly na zem v oblaku prachu a omítky. Do pokoje vniklo ostré denní světlo. Croft pevně zavřel oči a rozkašlal se. Dívka vydala jakýsi zvuk. Sklonil se nad ní a všiml si, že se jí chvějí rty a pocukávají se víčka zapadlých očí.

„Tiše. Hned tě zakryjeme. Tyhle záclony budou stačit.“

Zvedl ji a omotal několika metry pevné látky. Dokonce i takhle zabalená nevážila víc než středně velká border kolie. Croft byl docela statný a byl zvyklý přenášet bezvládná těla, ale převislý cíp látky se mu omotával kolem paží a hrozilo, že ztratí rovnováhu. Přehodil jí ho tedy přes ochablé nohy a snesl ji do přízemí. Cestou z domu ho nikdo nezastavil, ale sám se rozhodl zaklepat u sousedů.

„Musíte někoho poslat, aby odklidil mrtvé,“ řekl ženě, která na něj unavenýma očima podezřívavě mžourala špehýrkou.

Zamrkala. Croft potlačil chuť ji praštit. Ta hloupá ženská musela vědět, že jsou Beadyovi nemocní, ale nehnula ani prstem, aby jim pomohla. „A co tahle?“ zeptala se.

„Tu odnesu.“

Nehádala se s ním, buď jeho opovržení nezaznamenala, nebo ho ignorovala. Pohledy, jež na ulici zabloudily k němu a jeho nákladu, se zase rychle odvracely. Když konečně dorazil domů, ztěžka dýchal a nebyl schopen si odemknout. Musel zaklepat a počkat na hospodyni.

„Co to má znamenat?“ vyjela na něj. „Nemůžete sem nosit mrtvoly předním vchodem.“

Zásilky tohoto druhu si obvykle nechával doručovat v noci, protože kdyby se rozkřiklo, že kupuje kradená těla, někdo by mu brzy vytloukl okna.

„Tahle je naživu. Stojíte mi v cestě, paní Phippsová.“

Zbledla. „Nemůžete mi sem přinést choleru!“ Přesto ustoupila stranou.

Croft se vydal po schodech nahoru a paní Phippsová ho ustaraně následovala. „Je nakažená! Co si s ní mám počít?“

„Přineste jí nějakou vodu. Ne, slazený čaj. Zkusíme to. A sežeňte jí něco na sebe. Stačí některá z mých košil. A potřebuji, abyste mi ji pomohla vykoupat.“

Žádná odpověď. Přísně se po hospodyni ohlédl. „Celá její rodina zemřela.“

Paní Phippsová utrápeně vydechla. „A vy si myslíte, že ji dokážete zachránit.“

Horace povytáhl koutek úst. S dívkou v náruči nedokázal pokrčit rameny. „Nejspíš ne. Ale pokusím se.“ Když vystoupal až do patra, ještě za ním křikla: „Hlavně ne modrý pokoj pro hosty! Tam máme nejlepší povlečení!“

Paní Phippsová byla na rozdíl od svého zaměstnavatele věřící. Když se dostavila s houbou na mytí a vaničkou vody, už zapomněla na svou touhu uchránit nejlepší pokrývky v domě. „Bože na nebesích,“ zašeptala. Dívenka měla téměř průsvitnou pleť a oči zapadlé do důlků, připomínajících nafialovělé modřiny. Tmavě plavé vlasy jí v zacuchaných chuchvalcích splývaly po polštáři.

„Nesnaž se mluvit.“ Paní Phippsová k ní přistoupila s namočenou houbou. „Šetři silami, dítě.“

Dívčin stav se nejprve zlepšil, ale pak několik dní postupně slábla, až vyhubla na kost. Čaj a polévka, kterou do ní usilovně vpravovali lžící, jí procházely tělem, aniž by vůbec změnily barvu. Když dívka zešedla tak, že byla úplně popelavá a vyschlá jako troud, doktor Croft si dlouho mnul bradu a paní Phippsová se ukryla ve spíži, kde mimo doktorovy zraky lomila rukama. Pak ale pevně stiskla rty a napochodovala zpět do ložnice, aby s rozhodností vojáka, kterého čeká beznadějná bitva, dál krmila, ošetřovala a omývala. Když horečka začala klesat a holčička upadla do přirozeného spánku, paní Phippsová se rozplakala.

To jí vyneslo doktorův káravý pohled. „Nebuďte sentimentální,“ napomenul ji. Zkontroloval dítěti tep a pak se šel posadit do křesla u okna, aby si vše zapsal.

Příliš pozdě. Paní Phippsové minula čtyřicítka a nebyla vdaná.

„Pan Phipps“ byl jenom nezbytnou invencí, která jí před dvaceti lety pomohla k povýšení ze služebné na hospodyni. Pro paní Phippsovou už tahle tichá holčička, převalující se v posteli, nebyla pacientkou. Byla zázrak, jako dítě, které připlulo v košíku po řece. A přitom paní Phippsová ani neznala její křestní jméno.

Jakmile malá zase začala mluvit, zavedla na to hospodyně řeč mezi několika lžícemi vývaru. „Když už se nám uzdravuješ, ráda bych ti říkala nějak jinak než slečna Beadyová,“ navrhla a sledovala dívčin krk. „Výborně. Hezky polkni. Vezmi si ještě lžíci.“ Měkkým ubrouskem otřela pár kapek vývaru, které holčičce stekly z úst. „Jak ti říkali rodiče?“

Dívenka zamrkala, ale přesto jí unikla jedna slza, která jí na tváři zanechala lesklou stříbrnou cestičku, podobnou těm, které zůstávaly po slimácích, ohrožujících růžové keře, jež paní Phippsová opatrovala na malém kousku půdy za domem.

„Jsou mrtví?“ Tmavé oči se pátravě rozhlédly po místnosti. Paní Phippsová se nezmohla na slovo, jen přikývla.

„Všichni? I Peter?“

„Všichni kromě tebe.“ Paní Phippsová zjistila, že se jí nedostává řeči. Přitiskla tedy dítě k sobě a překvapilo ji, že jí drobné prstíky stisk opětovaly.

Dívenka bolestně přivřela oči a zašeptala: „Jmenuju se Eleanor.“

„To je hezké jméno.“ Paní Phippsová ji pohladila po ruce a překvapeně si uvědomila, jak přirozeně to gesto udělala. Neměla totiž s dětmi žádnou zkušenost.

„Říkali mi Nora.“

„Tak já ti tak budu také říkat. Už jenom dvě lžíce.“ Když paní Phippsová odložila prázdný šálek, uhladila Noře vlasy, ale pak si raději došla pro hřeben. Rozčesala zacuchaná místa a byla by jí svázala zplihlé pramínky mašlí, ale Nora už spala.

Když se Nora zotavila natolik, že mohla opustit lůžko a sníst si jídlo v křesle u krbu, paní Phippsová zavřela dveře její ložnice, po špičkách sešla dolů a utkala se s doktorem v jeho pracovně. A také si dala záležet, aby se to odehrálo za zavřenými dveřmi.

„Ehm?“ doktor Croft vzhlédl.

„Pořád se zlepšuje.“

„Dobře, dobře.“ Sklopil oči ke svému zápisníku, ale paní Phippsová tuhle jemnou pobídku k odchodu ignorovala.

„Pane doktore, chtěla bych vědět, jaké máte s Norou úmysly.“ Zmateně vzhlédl. „S kým?“

Paní Phippsová měla svého zaměstnavatele ráda a ctila ho. Většinou. „Se slečnou Eleanorou Beadyovou, kterou jste sem přivedl, abych jí pomohla utéct hrobníkovi z lopaty.“

„Předpokládám, že bychom měli zjistit, jestli nemá nějakou rodinu.“

Paní Phippsová už provedla vlastní průzkum a ujistila se, že dítě žádnou rodinu nemá. S rukama způsobně složenýma za zády (přestože se jí chřípí hněvivě chvělo) to lékaři vysvětlila.

„Možná, že by farnost–“ zachytil její přísný pohled a ihned tu myšlenku opustil. „Snad bych pro ni mohl najít nějakou školu.“

„Není to ryba, abyste ji hodil zpátky do vody.“ Ještě nikdy s ním nemluvila tak jízlivě. „Chci si ji nechat.“

„Kde?“

„V modrém pokoji, samozřejmě. Přece ji neuklidím někam do spíže.“

„Ale proč?“

Ta prostá otázka ji zmátla. Nedokázala to vysvětlit. Paní Phippsová pouze věděla, že tu dívku potřebuje a pokud o ni přijde, bude plakat celé dlouhé dny. Nezmohla se na slovo, a tak jen pevně stiskla rty a doktor Croft, který byl zvyklý hádat, co mu lidé nebyli schopni sami sdělit, najednou pochopil, že jde o city. Neměl zájem dělat si zbytečně ze své hospodyně nepřítele. Byla to jediná žena v Anglii, které nevadilo utírat prach okolo částí mrtvých těl. Kývl hlavou a vrátil se k psaní. „V pořádku. Dobrý nápad. Neškodí si ji tu nechat. Za rok či dva, až se cholera vrátí do Londýna, aspoň uvidím, jestli získala nějakou imunitu.“

Paní Phippsová byla pobouřena, ale rozhodla se ta necitelná slova přejít mlčky. Zvítězila.

KAPITOLA 1

O třináct let později. Rok 1845.

Nora si odhrnula neposlušnou kadeř z vlhkého čela. Ranní mlha nad Temží se odmítala rozptýlit a pohlcovala letní horko jako vlhký hadr přehozený přes město. Na ulicích se shromažďovaly nepříjemné pachy a vkrádaly se do domu. Dokonce i Nora pokrčila svůj jinak dost odolný nos. Přitiskla si ke tváři navoněný kapesníček a pospíchala otevřít dveře.

Další kandidát.

Potřebovali nového posluhu, takového, který by měl velmi vzácné a cenné vlastnosti: domácnost doktora Crofta si žádala tiché a diskrétní služebnictvo. Žádný z pohovorů, které zatím Nora vedla, se nesetkal s úspěchem. V rozrušení zakopla o zmuchlanou předložku v chodbě a tiše zanadávala, napůl kvůli předložce a napůl kvůli tomu zatracenému klukovi, který nevěděl, že má přijít zadním vchodem.

S nevlídným výrazem prudce otevřela dveře. „Čekala jsem, že přijdeš zadními dveřmi,“ oslovila ho.

„Promiňte?“

Nořiny oči se pomalu přizpůsobily silnému světlu zvenčí.

Ach ne. Tohle nebyl žádný chlapec na výpomoc. Tohle byl muž, vysoký, s dobře udržovaným vousem, kterým se marně snažil zakrýt své mládí. V ruce držel drahý klobouk z bobří kožešiny. Nora si oprášila ruce o pomačkanou sukni a rychle vyloudila na tváři nervózní úsměv. „Hrozně se omlouvám. Mohu vám nyní nějak pomoci?“

Zaváhal.

„Měl jsem přijít zadním vchodem? Klinika je vzadu?“

Aha. Nový pacient, podle vzhledu nejspíš ze čtvrti Mayfair. Nora se začervenala a zauvažovala, proč asi přišel sem, místo aby pro doktora Crofta poslal. Možná má nějaké velmi privátní potíže, nějakou tu chorobu, ke které muž přijde v pochybných klubech a stykem s ženami volných mravů. Byl velmi pohledný – dost na to, aby ho mohlo postihnout něco takového. Lidé často cestovali dál od domova, aby tyhle aféry skryli před svými sousedy. Nebo manželkami.

Nora si odkašlala.

„Moc se omlouvám. Pan doktor Croft musel bohužel odejít. Potřebují ho v nemocnici, aby vzal přednášku za jiného lékaře. Kdybyste přišel za hodinu… Nebo byste mohl jít dál a počkat.“ Jen to ne, jen ať nechodí dovnitř. Celé ráno měla tolik práce s pohovory, že nestihla uklidit přijímací pokoj.

„Rád počkám. Možná bych si mohl prohlédnout ordinaci?“ Nora zamrkala. Urazila ho snad? Vážil cestu až sem do Great Queen Street, a teď najednou považuje jejich kliniku za podřadnou? Ano, okolí nebylo nejlepší a dům byl trochu sešlý, ale klinika byla čistá a ve vzorném stavu.

„Nebo bych si mohl vybalit, tedy pokud už je můj pokoj připraven,“ navrhl.

„Vybalit?“ Teprve teď si Nora všimla zavazadel, která stála za ním na nejvyšším schodu. On tu chce zůstat? Na dnešek nebyly v plánu žádné operace, to ale neznamenalo, že doktor Croft někomu něco neslíbil a zapomněl to Noře říct.

„Obávám se, že jste mě zaskočil,“ přiznala. „Nevěděla jsem, že doktor Croft čeká pacienta, který tu zůstane přes noc, ale ráda vám připravím pokoj.“

„Pardon,“ omluvil se, ale vůbec to neznělo omluvně. „Myslím, že došlo k nedorozumění. Dovolte, abych se řádně představil. Jsem doktor Daniel Gibson, nový pomocný chirurg.“

Otevřela ústa dokořán. „Čí pomocný chirurg?“ vypravila ze sebe nakonec.

Stáhl nabízenou ruku, kterou doposud přehlédla. „Tohoto zařízení. Doktor Croft mě najal. Určitě se o mně zmínil…“ Hlas se mu při pohledu na její šokovaný výraz pomalu vytrácel.

Takže ten den přišel – horký a monotónní jako každý jiný, jenže dnes ráno hleděla do tváře toho, kdo ji přišel nahradit. Usmál se. Pokouší se ji okouzlit?

Muž využil jejího překvapení, chopil se zavazadel a vešel do chodby. Přestože musel přejít velmi rušnou ulici, boty měl zářivě čisté, jako by se jim prach vyhýbal.

Vedle Nory se vynořila paní Phippsová. Výborně. Spojenec. „Nějaký problém?“

„Tenhle muž tvrdí, že ho doktor najal jako pomocného chirurga.

Tady!“

„To snad není pravda!“ nafoukla se paní Phippsová a napřímila útlá ramena. Dosahovala stěží výšky cestovního poníka a byla stejně tenká jako sloupy, k nimž se uvazují, ale vysoký muž tváří v tvář jejímu upřenému pohledu rozpačitě polkl. „Dočkáme se někdy toho, že už nás nic nepřekvapí?“ pronesla a zvedla zraky ke stropu.

„Já tedy přiznávám, že překvapená jsem.“ Nora si založila ruce a postavila se před cizince, aby mu zabránila proniknout dál do domu. „Doktor Croft vás nemohl najmout. Ne aniž by informoval mě – chci říct zbytek domácnosti. To je nemožné. Zatím…“

„Zatím by třeba někdo mohl vzít můj kabát? Dneska je neskutečné horko.“ Položil obě zavazadla a začal si kabát rozepínat.

Nora se chtěla začít hádat, ale paní Phippsová se zatvářila přísně. „Doktor Croft nám to určitě vysvětlí,“ pošeptala Noře. „Jakže se jmenujete, pane…?“

„Doktor Gibson. Daniel Gibson.“ Lehce sklonil hlavu. „Děkuji za vaši pohostinnost,“ řekl.

Paní Phippsová jeho úsměv opětovala.

„Když už jste vážil takovou cestu, řeknu kuchařce, aby udělala sendviče.“

„To by bylo milé. Možná, až si prohlédnu kliniku.“

„Zajisté,“ přitakala paní Phippsová.

Odvedla ho chodbou pryč a zanechala Noru samotnou s jeho zavazadly ve vstupní hale. Ten neposlušný pramínek zřejmě vycítil, že je Nora v koncích, uvolnil se a spadl jí doprostřed čela. Odsunula ho a pospíchala za nimi.

Za rohem se s tím mužem málem srazila.

Stál před značně kýčovitým obrazem lodi zmítané bouří, který bohužel visel nakřivo. Vztáhl ruce, narovnal ho a pak se na ni podíval.

Nora potlačila zavrčení a bolestně si uvědomovala odřený koberec v chodbě, svoje až příliš praktické šaty, rozpor mezi účelným vybavením a zašlou vznešeností domu. Gibson (za doktora ho začne považovat, až ukáže, co umí) se sem nehodil. Jeho vybrané způsoby a mayfairské vystupování jí šly zcela proti srsti. Možná, že až si dům pořádně prohlédne, nebude tu chtít zůstat. Mladík odspěchal za paní Phippsovou na kliniku a Nora kvapně zrychlila, aby s ním udržela krok.

Tohle se tedy moc nepovedlo. Daniel se zamračil a v duchu proklel Croftovu roztržitost. Možná byla chyba, že sem přišel. Jeho rodina si to rozhodně myslela, ale trval na svém. Vysvětlil jim, jaké má štěstí, že může studovat pod vedením tak uznávaného chirurga, jako je doktor Croft.

Nikdo z nich – otec, matka, Lilian ani Mae – samozřejmě nechápal, proč vůbec chce studovat chirurgii. Snažil se jim to vysvětlit: chirurgie přece stojí v čele vědeckých objevů, je to výzva, zkouška jeho osobnosti, soubor dovedností, které mohly zachránit život. Matku nakonec obměkčila vidina slávy a úspěchu, ale teď kvůli tomu nepodařenému příjezdu zapochyboval, zda si opravdu vybral dobře. Chirurgie? Proč vlastně?

Hospodyně vypadala velmi přísně, kráčela před ním a sukně jí šustily s téměř matematickou přesností. A ta druhá… Nerudná, neveselá a zjevně zcela nevhodná k roli chirurgovy manželky.

Nebylo divu, že se o ní Croft vůbec nezmínil. Jestli ho doma čekalo tohle, možná to alespoň zčásti vysvětlovalo jeho nepřítomné mumlání a dlouhé hodiny strávené u pitevního stolu. Pro prošedivělého muže středního věku byla mladá žena sice výhra, ale Croft za to zjevně draze zaplatil.

Aspoň se jí nebudeš muset moc zabývat. Snášet nějaké ty ženské nálady a vrtochy byla jen nízká cena – jak si Daniel pomyslil, když zahlédl štos papírů zatížených velikou lebkou. Horace Croft byl vynikající chirurg. Jeho přednášky v Nemocnici svatého Bartoloměje byly vždy plné posluchačů a na svou soukromou kliniku nepřijal asistenta celé roky. Spousta mužů Danielovi jeho místo záviděla.

S tou Croftovou roztržitostí prostě bude muset mít trpělivost a na ženy v domě se pokusí udělat trochu lepší dojem. Nemohou přece za to, že ho nečekaly. „Omlouvám se, že jsem přišel takhle nevhod. Musí to být nemilé, když se v domě objeví neočekávaný host.“

Hospodyně si povzdechla. „Za těch bezmála dvacet let, co u doktora sloužím, už jsem na překvapení zvyklá.“ Načež zavřela pusu, jako když sklapne cigártašku. Mladá žena kráčející vedle něj nepromluvila vůbec.

Inu, nikde není psáno, že si ho musí zamilovat hned. Má-li trvat nějaký čas, než se jim vetře do přízně, tak ať. Alespoň hospodyně jeho omluvu přijala. Ať si lidé říkají, co chtějí, ve velkých domech je hospodyně vždy paní domu. Jakmile ji bude mít bezpečně na své straně, pokusí se získat si i paní Croftovou, ale pokud to selže, zbývá ještě kuchařka. Daniel měl slabost pro karamelový pohár.

Kéž by se už ale představily. On to přece udělal a nebylo mu příjemné, že neví, jak je má oslovovat.

Hospodyně se zastavila na konci chodby. „Klinika je tady.“ Mladá žena po jeho boku ztuhla. „Vždyť přece ještě nevíme–“ V tu chvíli Daniel zapomněl na své pokusy o sblížení a ozval se.

Bylo na čase projevit svou vůli – pevně, ale galantně. „Přijel jsem na pozvání doktora Crofta, madam. Nejsem lhář.“

Tvrdohlavě na něj zírala, jako by vyčkávala, zda se odváží jít dál.

„Ukážu mu kliniku,“ vložila se energicky do hovoru hospodyně. Mluvila k dívce, na něj se ani podívala. „Vybereš pro doktora Gibsona pokoj?“

Krátce pokývla hlavou. „Ano, paní Phippsová.“ A bez dalšího slova odešla. Daniel usoudil, že si bude muset dát pozor, aby s hospodyní vycházel v dobrém.

„Tudy,“ vyzvala ho starší žena.

Daniel s ní srovnal krok. „Doufám, že paní Croftová promine naše trochu rozpačité seznámení.“

„Kdo?“ zeptala se ho ostře a její rozhodný krok ztratil svou pravidelnost.

„Ta dáma, paní Croftová.“ Zřejmě jí nebylo víc než dvacet, takže musela být o třicet let mladší než její muž. Měla dobrou pleť, zcela neposkvrněnou neštovicemi. Nepochybně patří k očkovaným. Doktor Croft byl velmi horlivým zastáncem této metody.

„Žádnou paní Croftovou tu nemáme.“ Zamračenou tváří hospodyně probleskl zdrženlivý úsměv. „Ledaže by šel a nějakou si dnes ráno pořídil, stejně jako vás. Jeden nikdy neví.“

Daniel se nechápavě zamračil a zastavil se, aby se na tu záhadu vyptal. „Ale co ta dáma u dveří? Promiňte. Považoval jsem ji za doktorovu ženu. Výslovně mi řekl, že nemá žádné děti.“

„To také nemá.“ Hospodyni docházela trpělivost. Odfrkla si, jako by chtěla naznačit, že v domě možná ještě snese cizince, co se jen tak vynořil z ulice, ale nestrpí žádné zvědavce. „Potkal jste se s jeho schovankou, slečnou Eleanorou Beadyovou. Stará se o dům a pomáhá mu vést kliniku. Doktor se o ní možná nezmínil, ale doporučuji vám, abyste se k ní choval s velkou úctou.“ Pevně stisknuté rty mu napověděly, že jde o víc než jen doporučení. Zauvažoval, jestli je ta hezká schovanka jeho nemanželské dítě nebo osiřelá příbuzná.

„Samozřejmě. Omlouvám se.“ Daniel si přepočítal, kolikrát se za posledních pět minut omluvil, a došel k nepěknému číslu. Obzvláště když se provinil pouze tím, že dorazil včas na smluvenou adresu a zdvořile se představil.

Hospodyně ho vedla po schodech dolů, do pokoje lemovaného knihovnami a označenými zásuvkami, kde se rovněž nacházel otlučený pracovní stůl. „Pan doktor ordinuje zde. Operační sál máme tam, kde bývalo atrium. Je tam nejvíc světla.“ Pokynula hlavou ke dveřím. „Až mu přibudou pacienti, chce přeměnit jídelnu služebnictva na další lůžkové pokoje, takže jsem zvědavá, kde budou sluhové jíst.“

Daniel přikývl, jako by ho to nesmírně zajímalo, ale v duchu se zabýval něčím jiným. Přemítal, jak dokáže doktor zabránit tomu, aby krvavé operace v proskleném atriu nepřilákaly čumily. V létě tu musí být pěkné vedro a Croft vždy v Nemocnici svatého Bartoloměje prosazoval, aby byli pacienti udržováni v chladu.

Vypočítávání domácích strastí hospodyni zřejmě bavilo a tak pokračovala: „Samozřejmě v domě bydlím jenom já a kuchařka, a pokoje máme nahoře. Ostatní služebnictvo bydlí mimo dům a dochází sem přes den. Je to nezvyklé, ale je to tak.“ Spráskla ruce, sepjala je a vyzývavě vyčkávala, zda něco namítne.

„Určitě máte všechno pevně v rukou.“ Od něj se žádných stížností nedočká, dokud bude mít každé ráno silnou kávu a dostatek pacientů k dispozici. „Kde mě chce doktor ubytovat?“

S povzdechem si promnula čelo. „To ještě netuším. V jeho části domu je několik volných pokojů, jenže to je děsivá vyhlídka, protože jsou plné jeho exemplářů. Třetí patro by bylo lepší, ale nemohu vás ubytovat vedle sebe či slečny Eleanor.“

„Jistěže ne,“ souhlasil rychle. Při pomyšlení na to, že by se srazil s hospodyní, která jde v nočním úboru do koupelny, se tajně otřásl. Rozpačitě se usmál. „Obávám se, že jsem přeslechl vaše jméno.“

„Namouduši. Kde zůstaly moje způsoby? Jsem paní Phippsová, hospodyně, a navzdory tomu, co jste tu zažil, jsem na zmatky zvyklá.“ Přimhouřila oči. „Doufám ale, že nejste tak zapomnětlivý jako doktor Croft. Jeden takový mi úplně stačí. A nemám ráda, když mi tu někdo nechává válet věci.“

„Strávil jsem na lékařské škole řadu let bez komorníka. Jsem zvyklý po sobě uklízet,“ ujistil ji Daniel.

Chvíli na něj zírala a pak se rozesmála. „Budiž vám přáno, doktore, ale já nemyslím ponožky nebo kravaty. Myslím kosti a podobné věci. Zrovna včera odpoledne jsem našla useknutý palec zabalený do kapesníku. Doktor Croft ho zapomněl uklidit.“

„To je zlé,“ zablekotal. „Dám si pozor, abych své pacienty udržel pohromadě.“

Souhlasně přikývla. „Inu, to by bylo výborné. Tudy, doktore. Určitě se budete chtít podívat na operační sál.“ Vedla ho o pár schodů výš. Schodiště bylo novější než zbytek domu a vedlo do temné jeskyně. „Počkejte chvilku, než rozhrnu rolety,“ požádala ho.

Slyšel, jak něčím rachotí, a pak zamrkal, když ho přímo do očí jako kopí bodlo světlo.

„Pomůžu vám.“ Daniel přešel pokoj a sáhl po další šňůře. Pevně zatáhl a zvedl roletu tak vysoko, jak to šlo, čímž zdvojnásobil příliv světla v prosklené místnosti. Omotal šňůru kolem úchytu, aby roleta zůstala nahoře, a odstoupil.

Dům je trochu zchátralý, pomyslil si, ale operační sál je úžasný. Kamenné zdi sahaly pouze do výše pasu a zbytek včetně celého stropu tvořily skleněné tabule. Nyní byly zakryté silnými roletami, s výjimkou těch dvou tabulí, které již odhalili, ale světlo z této malé části stačilo vyplnit celou místnost.

„Ty rolety jsou trochu nešikovné,“ poznamenala paní Phippsová stojící mu po boku.

„Ne, jsou dokonalé,“ odvětil Daniel. Svrchu silné a tmavé, a po stažení chránily vše uvnitř před slunečním žárem zvenčí. Břidlicová podlaha udržovala místnost příjemně chladnou. A bílé plátno, jímž byly rolety potaženy zevnitř, v noci či za horkých dnů odráželo a umocňovalo světlo lamp svítících uvnitř.

Vydrhnuté stoly zářily čistotou víc než vycíděná paluba námořní fregaty a blyštící se mísy schly v úhledné řadě na policích pokrývajících dvě zdi. Pod smotkem běleného plátna čekal tác s nástroji. Přes odér louhu zachytil pach krve, ale tak slabý, že si nebyl jist. Nikde ani smítko prachu, natož nějaké skvrny. Podél jedné holé zdi stála čtyři vysoká zrcadla v dřevěných rámech a pod střechou byl na kovových podpěrách zavěšen systém kladek – pro lampy? Nebo k pohánění něčeho? A pak, vedle dveří –

„Proč je tu malířský stojan?“ zeptal se.

Paní Phippsová si odkašlala. „Doktor Croft si někdy přivede malíře, aby kreslil různé exempláře.“

„Samozřejmě.“ To mu přece mělo dojít. Doktor Croft byl známý tím, že svoje lékařské zprávy často provázel kvalitními ilustracemi.

„Už se těším, až se s tím člověkem setkám.“

„Myslím, že bych vám měla obstarat ten sendvič,“ podotkla paní Phippsová.

„Jistě,“ souhlasil ze zdvořilosti, ale raději by si ten skvostný sál prohlédl pořádně, prošel všechny zásuvky a zjistil, jak fungují ty kladky na stropě. „Tahle místnost je skvěle zařízena. Překvapuje mě, že doktor nenabízí ukázky operací–“

„Občas sem někoho vezme, ale sály v nemocnicích jsou na to vybavené lépe,“ řekla paní Phippsová rychle. „Je tu moc málo místa.“

Nebylo to tu velké, ale Daniel znal celou řadu mužů, kteří by se rádi tísnili vedle doktora Crofta nebo za ním, jen aby ho tu viděli pracovat. Nebyl ale tak bláhový, aby paní Phippsové odporoval, a tak ji pokorně následoval zpátky do domu, po schodech nahoru a do přední chodby.

„O svoje zavazadla se nebojte,“ řekla mu. „Nechám vám je vynést nahoru, jakmile budete mít připravený pokoj. Můžete počkat v ordinaci a já vám tam pošlu tác s jídlem. Jakmile pan doktor přijde, dám mu vědět, že jste tady.“

Uvedla ho do chabě osvětleného pokoje plného poletujícího prachu a obrovských odřených křesel. Těžké dveře se za ní zavřely. Daniel si krátil čas prohlížením knih halabala nacpaných do polic a pak se s odporem odtáhl, když objevil znetvořené lidské ucho, naložené v láhvi. V lékařské škole samozřejmě viděl daleko horší věci, ale tam na to byl člověk zvyklý. Důstojně si popotáhl sako, usadil se v Croftově křesle, a s pobrukováním, jež mělo zahnat nervozitu, čekal na oběd. Snad mu ta nerudná dívka a ucho v láhvi nezkazí chuť k jídlu. Ještě před deseti minutami přitom padal hlady.

KAPITOLA 2

Nora vyhlížela z okna na ulici a hryzala si spodní ret. Kromě běžných domácích starostí byla uvyklá problémům všeho druhu: zlámaným kostem, hnisajícím ranám, doktorovu odpudivému, ale nezbytnému obchodování s mrtvolami. Netušila však, co si počít s doktorem Gibsonem, ani jak se ten pán bude dívat na její roli v domě. Copak to doktor Croft neuvážil? Ne. Dopustil se nedbalosti. Vůbec na ni nemyslel, nenapadlo ho, jak ji raní, když ji odstrčí.

Škubla sebou při představě, jak si doktor Gibson prohlíží její exempláře a nástroje na operačním sále. Když to doktoru Croftovi vysvětlí, tak určitě… Croft se přece často nechával rozptýlit náhlým zápalem nadšení, které obvykle stejně rychle pouštěl z hlavy. Promluví si s ním a vysvětlí mu, proč tady ten Gibson nemůže zůstat. Neměla ve zvyku doktorovi odporovat, ale spolu s paní Phippsovou měly jisté způsoby, jak ho ukočírovat.

Nora popadla čepec a slunečník na ochranu před parným počasím a oddusala po schodišti dolů – schválně hlučně, aby neslyšela, jak si doktor Gibson v Croftově ordinaci pobrukuje. Nějak se tam vetřel. To nebylo dobré znamení. Paní Phippsová tam obvykle návštěvy nepouštěla, spíše je nechávala sedět ve strohé čekárně. Pokud ho pustila do salonu, kde doktor Croft uchovával některé ze svých pozoruhodnějších a děsivějších exponátů, muselo to znamenat, že mu důvěřuje a necítí potřebu před ním skrývat zvláštnosti tohoto domu. Nora povolila stisknuté rty, nasadila nacvičený výraz bezstarostné lhostejnosti a pospíšila si na ulici.

Nemocnice svatého Bartoloměje nebyla daleko, zhruba míli, a Nora znala cestu natolik dobře, aby okolní ruch dokázala nevnímat. Když dorazila na místo, sklopila skromně oči a hbitě se protáhla kolem vrátného, který byl zaměstnán vysvětlováním cesty trojici studentů. Doktor Croft byl v aule, kde vysvětloval mechaniku rozpitvaného ramene. Nikdo ji neviděl vcházet a tak se posadila do zadní lavice. Studenti i zaměstnanci byli na Nořiny pochůzky pro doktora Crofta zvyklí, proto je nepřekvapovalo, když se tu občas vyskytla.

„Kloub je náchylný k anteriorní a inferiorní dislokaci, ale při správné manipulaci…“

Nora nespouštěla oči z pihy na svém zápěstí, vykukující zpod okraje rukavičky. Doktorův monotónní výklad doprovázelo šustění stránek a škrábání per. Byla na tyhle zvuky zvyklá. Po nocích strávených přípravou Croftových exemplářů ji často uspávaly. Dnes zatínala prsty v rukavičkách a tep jí uháněl nepřirozeně rychle.

Po skončení přednášky musela počkat ještě půl hodiny, než studenti odešli, a to v učebně stále ještě zůstával zřízenec, který uklízel pomůcky a zahaloval tělo prostěradlem. Bylo to dobré tělo – ani nebylo třeba odstraňovat moc tuku. Zamyslela se nad pečlivě upravenými nehty vykukujícími zpod prostěradla.

„Doktore Crofte?“ Hlas měla po tak dlouhém mlčení ochraptělý.

„Něco se stalo doma? Viděl jsem tě vejít.“

„Dá se to tak říct.“ Nora potlačila údiv. Vždycky se příliš soustředil na své přednášky, takže bylo s podivem, že si její přítomnosti všiml. „Přišel… přišel dnes nějaký člověk.“

Doktor se zamyslel, ale jen na okamžik, a vzápětí se mu čelo opět rozjasnilo. „Ovšem. Zapomněl jsem to říct. Paní Phippsová je na nervy, že neví, kde mu ustlat?“

„Nezdá se příliš vyvedená z míry.“ Nora se snažila, aby to neznělo vyčítavě, ale u další věty se jí to moc nepodařilo: „Pozval jste toho studenta, aby u nás bydlel?“

„Ach, to už je vystudovaný lékař,“ odpověděl Croft a sbíral přitom svoje vzorky, které jeden po druhém ukládal na místo do kufříku vyloženého sametem. „Bohužel mu však chybí chirurgická zkušenost. Jednou selhal při mastektomii, ale už se zlepšuje. Chce se ze svých chyb poučit a zkusit to znovu. Už dlouho jsem nemluvil s někým tak sečtělým a navíc tak ochotným zlepšit své praktické dovednosti. Má také pár zajímavých teorií o kauterizaci. Příjemný chlapík. Myslím, že se ti bude líbit.“

Nora se přinutila k úsměvu. „Ale doktore, myslím, že jste to neuvážil. Co si pomyslí, až – až mě uvidí u operací?“

„To vyřešíme,“ pravil a upevnil popruhy na kufříku. „Phippsová mi vždycky říká, že tě moc proháním a–“ Zahleděl se na ni. „Jsi trochu bledá.“

„Pracovali jsme na porodu Lilly Jenkinsové až do tří,“ připomněla mu Nora.

„Právě. A tvoje práce na tom posledním exempláři – vynikající. Už jsem ztratil naději, že se mi podaří získat zdeformované srdce takové velikosti. Je zázrak, že dítě přežilo tak dlouho. Tvoje kresba síňové přepážky–“

„Líbila se vám?“ zeptala se Nora.

„Ovšem, ovšem. Ale chtěl jsem říct hlavně to, že bychom tomu člověku mohli dost pomoct.“

„Gibsonovi?“

Doktor Croft přikývl. „Vypadá slibně. Proč bych ho jinak k sobě bral?“

„Ale je diskrétní?“ vyptávala se Nora.

„Pokud na to dojde, promluvím s ním.“ Vydal se po schodech nahoru.

Jak by na to mohlo nedojít? Byla u operací skoro vždycky. Nora rozčileně nadzdvihla sukně a vyrazila za ním. „Pane doktore, k tomu musí dojít, pokud ovšem nemáte v úmyslu se mě zbavit.“ Oči jí blýskaly, ale hlas měla vyrovnaný.

„Jistěže ne.“ Vrhl na ni pohled přes rameno. „Ale máš pravdu. Neuškodí, když budeme opatrní. Drž se týden nebo dva mimo operační sál. Já ho zatím srovnám.“

Nora se zamračila na ochozené kamenné schodiště. Mohla tušit, že dřív nebo později Croftovu pozornost přiláká nějaký nadějný mladík. Ji stejně potřeboval jen z pohodlnosti. Jak by mohla soutěžit s doktorem Gibsonem, který měl lékařskou školu a směl doktora Crofta doprovázet na přednášky a pracovat s ním v nemocnici? Nechtěla ani pomyslet, co s ní bude, jakmile se Gibson na Great Queen Street usadí.

Dům je v hrozném stavu, usoudil Daniel cestou do své nové ložnice, kam ho vedla paní Phippsová. Nábytek byl nezakrytý a na těch pár kouscích, které ve stroze vyhlížejících pokojích zbyly, se loupalo pozlátko a drolil brokát. Už ta ordinace, kde během čekání snědl svůj talíř sendvičů, byla děsivá – co to naložené ucho a všechny ty rozházené knihy? Ve druhém patře to vypadalo ještě hůř.

„Necháme vás tady,“ oznámila paní Phippsová, jako by byl klobouk vyšlý z módy. Ukázala na vysoké dveře s kulatou klikou ozdobenou rytými květinami, a otevřela je dokořán. Daniel ji třemi váhavými kroky následoval do šera.

„Je to tu dost velké.“ V tom světle to nedokázal odhadnout s jistotou, ale připadalo mu, že je tu dost slušný koberec. Ať ten pokoj uklízel kdokoliv, musel se pohybovat jako vítr, aby to stihl tak rychle.

„Je nepříjemné, že jsme tu nestihli pořádně vyvětrat,“ dodala rychle paní Phippsová. Udělala jistě, co mohla, ale když roztáhla zašlé záclony a pokoj zalilo letní slunce, najednou se až bolestně zjevně vynořila spousta nedostatků. Hedvábné modrozelené závěsy na vysoké posteli s nebesy byly vybledlé a křesla na podsaditých zakřivených nohách měla sedáky prohnuté únavou. Vykládané stolky, kterých bylo v pokoji příliš mnoho, byly sice čisté, ale ve vzduchu se vznášel letitý prach.

„Tohle byl dámský pokoj?“ zeptal se Daniel s pohledem na dveře, které zjevně spojovaly dvě místnosti.

„Býval. Už dávno. Doktor Croft spí vedle.“

„Tenhle pokoj je na mě drobet velký,“ přiznal Daniel. „Spokojil bych se s menším.“

„To by šlo, kdyby v nich byl nějaký nábytek. Většinu jsme odnesli dolů do přízemí pro zotavující se pacienty. Na dalším patře má pokoje slečna Eleanor, takže tam vás dát nemůžu.“

Daniel si svůj povzdech nechal pro sebe. Dychtil sice studovat Croftovy metody, ale nečekal, že se mu ocitne takhle blízko. Pokud ty dveře nejsou dost silné, budou oba navzájem poslouchat svoje chrápání. Daniel se podíval na letitý, téměř groteskně zženštilý nábytek. „Možná bych si sem mohl donést vlastní vybavení.“ Doma měl normální solidní nábytek, který na něj rozhodně nepůsobil dojmem, že omylem vstoupil do nevěstince. Otočil se a zahlédl uražený výraz paní Phippsové. „Vlastně ne, to by nestálo za to. Tohle mi stačí,“ ujistil ji.

„Také si myslím.“

Daniel raději otevřel svoje zavazadlo, aby předešel dalším malérům. „Měl bych si vybalit.“ Paní Phippsová se stáhla, zavřela za sebou dveře a Daniel začal vytahovat svoje knihy. Podlaha s každým krokem vrzala tak hlasitě, že si tu po setmění bude muset rozmyslet každý krok. Cesta k umyvadlu možná nevzbudí celý dům, ale určitě bude slyšet v Croftově pokoji. Možná i nahoře. Daniel se zamračil na spojovací dveře. Oprýskaná bílá barva a obsidiánová kulatá klika s ostatním zařízením neladily. Daniel přešel pokoj a našlapoval z koberce na koberec. Bylo to tišší, i když ne o moc.

Croft byl pořád ještě pryč a dveřmi nepronikal žádný zvuk. Daniel zatáhl za kliku a otevřel je – nejprve drhly, ale pak se s trhnutím rozlétly. Půda v domě jeho matky byla daleko uklizenější než tento pokoj. Ležely zde porůznu rozházené lékařské časopisy a celé místnosti dominoval velký psací stůl posetý štosy papíru, které byly vyrovnány tak nepořádně, že se každou chvíli hrozily zhroutit na zem.

„Boha živého.“ Daniel se rychle vrátil do svého pokoje, jenže vzápětí se ukázalo, že už ty spojovací dveře nedokáže zavřít. Zřejmě se neotevřely už celé roky a teď se nevešly zpět do rámu. Zkusil to znovu, tentokrát větší silou. Ještě před minutou byly zavřené, pomyslel si zoufale a dál zápasil s klikou. Opřel se o ně ramenem, až mu nohy ujížděly na kluzkých prknech podlahy, ale po pěti minutách nedosáhl ničeho, jen si na paži způsobil modřiny. Nedařilo se mu. Bude je muset co nejvíc přivřít pomocí složené ponožky nebo papírku.

S temným mručením prohledal svůj pečlivě sbalený kufr ve snaze najít něco vhodného. Jak si pro všechno na světě Croft dokáže uprostřed tak hrozného nepořádku uchovat čistou hlavu? Daniel složil starý dopis a zastrčil ho pod dveře. Už se neotevřely, ale rámu se jenom dotýkaly a nebyly zavřené napevno.

Vrátil se ke stolku, kde se uklidnil tím, že na něj úhledně vyskládal lahvičku inkoustu a pera, a poté se těšil z vlastní pečlivosti. Svou korespondenci srovnal do komínku v přímém úhlu k hraně stolu. Možná se paní Phippsová a slečna Beadyová během jeho pobytu naučí trochu pořádkumilovnosti. Teď už mu až do Croftova návratu nic dalšího na práci nezbývalo. A strávil v nemocnici dost času, aby věděl, že když není co dělat, je nejlepší spát.

Necítil se připraven prozkoumat kvalitu prostěradla, a tak se natáhl přímo na pokrývky. Zklamání je lepší dávkovat v přijatelném množství.

Vzbudily ho hlasy – silné a nedaleko. Daniel se posadil a pokoušel se odhadnout, kolik uplynulo času. Sluneční svit proudící oknem dovnitř dozrál do sytě zlaté barvy. Ošuntělé modrozelené závěsy v něm vypadaly hůř než předtím. Spojovací dveře povolily a zely dokořán. Někdo – asi Croft? – volal slečnu Beadyovou a stěžoval si, že nemůže najít hnědou vestu. Dívka byla zřejmě blízko, nebo právě přibíhala.

„Je tady, doktore, pod krabicí s klíčními kostmi. Musely jsme odnést některé vaše věci, abychom udělaly místo pro nového doktora. Mám je odnést dolů?“

„Ne, Gibson určitě nebude rád, když bude někdo hýbat s jeho věcmi.“

„Myslím ty klíční kosti,“ upřesnila.

„Ne, nikam je nenos. Ještě s nimi nejsem hotov. Sbírám případy různých druhů fraktur. Jen si na to potřebuju sednout–“

„Až bude někdy čas,“ dokončila. Doktor se zachechtal.

„Vaše čisté košile jsou pořád ještě v kanceláři,“ navázala. „Odnesu je. Nevadí, když si vezmu ty poznámky, co jsou v zásuvce?“

„Ne, nevadí. Můžeš je dát do– kruci. A podívej, něco se stalo s dveřmi.“

Daniel se zarazil, protože si uvědomil, že se ke dveřím podvědomě přiblížil. Byl od nich jen pár desítek centimetrů. Vrzající podlaha ho varovala, že se někdo blíží. Ta dívka, pomyslel si a počítal jednotlivá zašustění její sukně, jako by to byl tep. Za žádnou cenu ho tu nesmí přistihnout. Zaslechl posunování krabic – slečna Beadyová se zřejmě snažila udělat místo – pak se něco skutálelo a udeřilo do dveří. Ty se prudce otevřely a vrazily mu do lokte. Pevně zavřel oči a potlačil kletbu, ale slečna Beadyová ho už zahlédla. Podezřívavě zamžourala.

„Upadl mi manžetový knoflíček,“ zalhal Daniel a složil ruce za zády.

„Mám vám pomoct hledat?“

„Zvládnu to.“

„Je tu dost špatné světlo.“ Vstoupila do jeho pokoje a rozhlédla se. Zřejmě tu už byla předtím, aby dohlédla na úklid, pokud ho ovšem neprováděla sama, ale stejně mu její přítomnost nebyla příjemná. Podívala se na okna a pak na jeho poličku s knihami.

„Mohla bych vám přinést ještě jednu lampu.“

„Nedělejte si s tím starosti. Koncem dne stejně bývám na čtení příliš unavený,“ řekl Daniel a doufal, že tak uspíší její odchod.

Zvedla obočí. „Jsme velmi rušná klinika. Operuje se téměř každý den a v neděli míváme často pohotovost. Budete lampu potřebovat.“

„Jste to vy, Gibsone?“ Croft strčil hlavu do dveří a usmál se na pozdrav. „Jsem rád, že jste tu. Aspoň si můžeme před večeří popovídat.“

Slečna Beadyová ztuhla.

„Nezdržujte se příliš, pane doktore. Už je skoro čas a nechcete přece, aby vám jídlo vystydlo.“

Daniel se podíval na její prosté šaty z šedého plátna, ozdobené pouze úzkým bílým límečkem, který už před několika hodinami ztratil svůj naškrobený vzhled.

„Nepůjdete se převléknout?“

„Ale my se k večeři nestro–“ začal doktor Croft.

Slečně Beadyové zaplanuly tváře a přerušila jej hlasem tvrdým jako křesadlo. „Já tedy rozhodně ano. Omluvte mě.“

Když odešla, Daniel předpokládal, že si Croft omluvně povzdechne a poznamená něco o ženské přecitlivělosti. Ale neudělal to. „Vím, že není moc času,“ pravil místo toho, „ale musíte vidět tenhle článek od doktora Waddyho z Birminghamu, který tvrdí, že horečka omladnic neexistuje a že ji nelze odlišovat od jiných typů horečky nebo zánětlivých onemocnění. Je to dost extrémní stanovisko, ale má zde několik dobrých postřehů…“

Daniel zaváhal. Má se vybavovat, nebo převléknout? Teď, když slečnu Beadyovou zahanbil natolik, aby se k večeři ustrojila, by nebylo vhodné, aby to sám neudělal. Jenže Croft se příliš zabral do svých horeček a o nic jiného se nestaral.

„Povídejte mi o tom, zatímco se budu převlékat,“ požádal nakonec a začal si rozvazovat kravatu. „Proč si myslí, že v tom není rozdíl?“

Pokud snad doufal, že tím doktora Crofta odradí, doufal marně. Doktor nijak nepolevil v nadšení a začal na něj pootevřenými dveřmi sypat podstatu článku. Daniel musel připustit, že jde o zajímavou teorii. Jenže byl při svém soustředění na dvě věci najednou trochu nešikovný. Čistou kravatu si uvázal nakřivo a tak dlouho zápasil s knoflíky, až nakonec musel doktora Crofta dobíhat – ten se zatím za nepřerušeného hovoru vydal do jídelny.

Daniel trochu lapal po dechu, ale nakonec Crofta dohnal. „Úžasné. Dokončíme tu diskuzi po večeři. Nerad bych nudil dámy.“

Croft zamrkal. Pak si odkašlal. „Ano, samozřejmě.“

Večeře se odehrála v depresivním tichu. Žádný z Danielových zdvořilých dotazů se nesetkal s ničím lepším než jen krátkou strohou odpovědí. Tolik k jeho pokusu udělat lepší dojem.

KAPITOLA 3

Následující tři dny nemyslel Daniel na nic jiného než na medicínu. Jedinou chvilku klidu představovalo pár hodin spánku. Po dalším dlouhém dni stráveném s pacienty – nejdřív čtyři hodiny ráno na klinice, pak mastektomie a pochůzky u Svatého Bartoloměje – byl Daniel vděčný, že si může sednout v Croftově ordinaci, kde jeho nadřízený nalil do pozoruhodných křišťálových sklenic štědré množství ginu. „Od vévody z Cambridge za to, že jsem ošetřil lehký případ erysipelu sestry jeho komorníka,“ vysvětlil, když si všiml, jak si Daniel sklenice obdivně prohlíží. „Což mi připomíná–“

Croft kvapně položil svůj gin a zašátral vzadu v přeplněné polici po něčem, co ho zajímalo víc než broušený křišťál. Pak Danielovi podal kostřičku rejska zakrslého, sotva většího než čmelák, opatrně uchycenou dráty v dřevěné krabičce. „Poloviční velikost rejska obecného. A žere dvakrát častěji.“ Croft se zatahal za vous, jako vždy, když byl rozčilený nebo vzrušený. „Ale strávil jsem čtyři hodiny v hostinci Dame Bell s velrybářem, který se vrátil na zimu domů, a ten mi vyprávěl, jak jeho loď pronásledovala velrybu šest dní, než ji dostihla. A za celou tu dobu ji neviděli nic sníst, dokonce i když se přímo před ní prohnalo hejno ryb.“

Daniel obdivoval téměř neviditelný drátek spojující křehké rejsčí kůstky. Jen Croft dokázal pracovat tak přesně a vytrvale. Podíval se do doktorovy netrpělivé tváře a uvědomil si, že mu vlastně dluží odpověď.

„Ehm–“ Daniel zaváhal a snažil se přijít na něco chytrého. „Samozřejmě by se mělo udělat víc studií o rychlosti trávení. Zastáváte stanovisko, že je to srdeční rytmus, co určuje, kolik a jak často je třeba jíst?“

Vrásky na Croftově čele se potěšeně prohnuly. „Laënnec si to myslel. Slyšel jsem jeho přednášku v Collège de France před dvaceti lety. Dokázal rozeznat srdeční chorobu pouhým poslechem dřevěnou trubičkou. Geniální. Auskultaci jsem se učil od něj. Mým snem je poslechnout si živou velrybu vyplavenou na břeh.“ Oči mu zářily jako dítěti.

Daniel se v křesle předklonil a prohrábl oheň, aby zahnal chlad letního nočního deště. Zároveň tak mohl skrýt úsměv, který se mu objevil ve tváři, když si představil, jak Croft přikládá stetoskop na mohutnou hradbu velrybího boku.

Gin, skomírající oheň a Croftův hluboký hlas Daniela rozehřály, a tak se pohroužil do křesla s vysokým opěradlem a naslouchal spontánní lekci o složeném žaludku přežvýkavců a jeho srovnání se žaludkem vorvaně. Daniel nevycházel z údivu, že si člověk tak dokonale zběhlý v lidské anatomii našel čas prostudovat obskurní detaily každé rostliny a živočicha – bylo to téměř k nevíře.

Zrovna si rozepnul manžety a přijal Croftovu výzvu nahmatat abnormalitu v zachovalém žaludku kočky, když zazvonil zvonek, jímž se na klinice ohlašovali pacienti. Daniel postavil sklenici, v níž se vznášel nafouklý žaludek, a pospíchal otevřít, protože dveře kliniky byly přesně pod chybějící částí okapu a návštěvníci se při dešti museli smířit s pořádnou sprchou. Zjistil to zrovna dnes odpoledne po návratu od Svatého Bartoloměje, když čekal, až mu slečna Beadyová otevře dveře.

V přívalu deště stál chlapec, pracovní šaty se mu lepily na drobné tělíčko a ramena měl zimou schoulená. „Mamka mě posílá, že naše sousedka, paní Collinsová, zrovna rodí a nějak se to pokazilo. Porodní bába potřebuje doktora.“

„Jak dlouho?“

Než stihl chlapec odpovědět, doktor Croft se kolem něj protáhl a levou paži už měl v kabátě. Musel po něm sáhnout ve chvíli, kdy se ozval zvonek.

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3