Copyright © Marek Eben, 2020

Cover illustration © Josef Blecha, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6958-0

Milý čtenáři!

Knížka, kterou držíš v ruce, není žádná velká literatura. Je to soubor sloupků, které už po několik let píši do časopisu. Moje zkušenost s podobnými knížkami je taková, že se mi vždycky něco líbí a něco zase ne. A byl bych vlastně rád, kdyby v té knížce zbylo jen to, co se mi líbí, abych nemusel otravně listovat a přeskakovat to, co se mi nelíbí. Ale nikdy jsem neměl to srdce z knížky něco vytrhnout, připadá mi to barbarské. A proto je tato knížka ve formě kroužkového bloku, protože z bloku člověk vytrhne list jako nic a nemusí se trápit. Neváhej to udělat! Pokud někomu po přečtení zbudou jen desky, velice se omlouvám.

Tvůj

Marek Eben

7. 4. 2014

Tuhle jsem za volantem vzpomínal na svého tatínka. Byl vášnivým řidičem, jezdil docela ostře, ale opravit na autě nedovedl nic. A když se nějaký úkon přece jen musel provést, byla to velká událost.

Vzpomínám si, že na Škodovce 1000 MB byla součástka, která se jmenovala Štauferova maznice. To bylo takové víčko, které se odšroubovalo a pod nějž se musela dát vazelína. Tatínek měl ovšem pěstěné, pianistické ruce a nesnášel na nich jakoukoli mastnotu. Takže si vzal pracovní rukavici, ale i představa, že by zmastil tu rukavici, mu byla nepříjemná, takže si do té rukavice vzal ještě papírový ubrousek, začal šroubovat to víčko a to mu pokaždé spadlo někam do hloubi motoru.

Když mi bylo osmnáct, učil mě táta řídit, abych šel do autoškoly trochu předpřipraven. Měl tehdy polského Fiata a to byla doba, kdy se ještě motory zahřívaly. Takže táta mi vysvětloval: „Heleď, vyřadíš na neutrál, sešlápneš spojku a nastartuješ. A pak ho nech chvíli běžet.“

Já se ptal: „A jak dlouho?“

A táta říkal: „No, vyjde ti to přesně na jeden otčenáš.“ A toho jsem se držel.

Dnes už ve svém Citroënu čekat nemusím. Motory se už nezahřívají. Možná že je to škoda. Myslím, že kdyby si každý řidič dal jeden otčenáš, než vyjede, vypadalo by to na silnicích daleko líp.

7. 5. 2014

S mou ženou máme teď už třetího psa. První byla jezevčice Linda, druhý vořech Eda a toho vystřídal další vořech jménem Zubák. Každý z těch psů je úplně jiný a taky se naprosto odlišně chová v autě.

Když jsme měli prvního psa, jela Markéta s autem do servisu, technik se podíval na přední sklo našeho Trabanta a povídá: „Máte jezevčíka, že?“ Celé přední sklo bylo totiž jeden čumák vedle druhého. Jezevčík v autě chce prostě jediné – řídit. Být na zadním sedadle je potupa, být v kufru kombíku neodpustitelný zločin. Vyzkoušeli jsme všechny zmíněné varianty a byli jsme vždy potrestáni. Až když se psisko posadilo Markétě na klín a nacpalo čumák na přední sklo, byl klid. Tedy, klid samozřejmě nebyl, ale pes byl spokojen.

Mohli jsme ovšem dopadnout ještě hůř, trpasličí jezevčík Jiřího Bartošky, jménem Arnošt, nesnášel pomalou jízdu. Jednou jsem ho vezl, a pokud jsem dodržoval limity, Arnošt žalostně vyl a zklidnil se, až když jsem vyvinul rychlost na hranici odebrání řidičáku.

Náš předchozí voříšek, Eda, byl pravým opakem všeho, co jsem tu popsal. V první vteřině se smotal Markétě pod nohy a celou cestu jsme o něm nevěděli. Poslední model, který máme, Zubák, sice nezapře určité jezevčí geny, ale na klín nesmí z bezpečnostních důvodů – obávám se, že kdyby se něco stalo a vystřelily by airbagy, asi by to nepřežil. Takže sedí Markétě u nohou a hledí na mě. Hledí třeba čtyři hodiny a ten pohled neúnavně říká: Tak kdy? Kdy mě necháš řídit?

Jsou to náročné cesty, ale hezké. Ten, kdo někdy zažil ten překvapující pocit, kdy chcete zařadit trojku, ale místo řadicí páky uchopíte čumák, to pochopí.

12. 6. 2014

Říká se, že udělat si v Americe řidičák je brnkačka. Před lety jsem se do té situace dostal. Používal jsem auto svých přátel a kvůli pojistce jsem musel mít americké papíry. Vydal jsem se tedy na místní oddělení policie. Přijdu k přepážce.

„Co byste rád?“

„Potřeboval bych americký řidičák.“

„Tak se posaďte.“

Po chvíli mě zavolali na oční testy a pak mi dali test písemný. Řídím auto od osmnácti let a řekl bych, že s pravidly jsem docela dobře obeznámen. Ale tady zněla první otázka: Jaký je poplatek za znečišťování dálnice? Druhá otázka: Když změníte bydliště, do kolika dní to musíte nahlásit na dopravní inspektorát? Třetí otázka: Jedete po čtyřproudové silnici, uprostřed je travnatý pruh široký pět stop. V protisměru zastaví školní autobus. Musíte také zastavit?

Hned jsem pochopil, že to asi nebude to pravé ořechové. Takže mě vyhodili. Říkám: „Co mám dělat teď?“

„Nic, přijďte zítra.“

Přišel jsem, dostal jsem test a opět neprošel. Tak jsem si vzal floridskou vyhlášku a celou noc se ji učil. Třetí den jsem prošel a přišla praktická jízda. Pikantní je, že tu zkoušku děláte v autě, kterým jste přijel, máte-li český řidičák, nikdo to neřeší. Leč policistka, která přisedla, se jmenovala Rusbeamon. Měl jsem takový nejistý pocit, že když to jméno začíná „rusem“, moc dobré to nebude – a taky ne. Vyjeli jsme po malé, dvouproudové silnici.

„Udělejte u-turn.“ (To znamená otočit se do protisměru.)

Otočil jsem se, jak nejrychleji to šlo, protože zkušenost mi velí, že blokovat silnici napříč není zrovna bezpečné, a vrátili jsme se na parkoviště.

„Neprošel jste testem.“

„Jak neprošel?!“ To už se týkalo mé mužské hrdosti.

„Obě vaše zadní kola sjela z asfaltu na krajnici.“ Podotýkám, že krajnice byla asi metr široká, pevná, jen na ní nebyl asfalt.

„Co mám dělat?“

„Nic, přijďte zítra.“

Potupený a naštvaný jsem příští den opět navštívil policii, testy už jsem dělat nemusel, jen tu jízdu.

Tentokrát na mě vyšel policista a já mu povídám: „Podívejte se, jsem tu počtvrté, pokaždé když tu dělám ty testy, moje žena támhle naproti v supermarketu nakupuje. Už mě to stálo 200 dolarů, fakt bych to rád udělal.“

Rozjeli jsme se.

„Udělejte u-turn.“

Po zkušenostech z minula jsem tedy zatočil, vrátil se, opět zatočil, abych nesjel z toho asfaltu, trvalo to věky, ale konečně jsme byli v protisměru.

„Prošel jste testem,“ povídá policista s pochopením.

Pak už mě jen vyfotili, zaplatil jsem padesát dolarů a byl ze mě americký řidič.

15. 7. 2014

Tuhle jsem moderoval nějakou akci na Žofíně, stál jsem venku a přijel Citroën Berlingo, takový ten malý pick-up, co ho s oblibou používají drobní podnikatelé. Seděli v něm dva muži, řidič zůstal vevnitř, spolujezdec vystoupil a já koukám – je to Karel Gott.

Docela mě překvapilo, že vidím Karla Gotta vystupovat z Berlinga a říkám: „Karle, čím to jezdíš?“

A on řekl: „To má můj řidič, nám to vyhovuje, v Praze se s tím všude krásně zaparkuje, to je bezva auto.“

A mě to potěšilo, říkal jsem si: No jo, proč by nemohl z malého Berlinga vystoupit velký Karel Gott? Ten může vystoupit z jakéhokoli auta, protože to bude pořád Karel Gott. I kdyby vystoupil z Trabantu, bude to pořád Karel Gott.

Velkého člověka malé auto nezmenší, stejně jako malého velké auto nezvětší. Znám spoustu malých lidí, kteří vystupují z obrovských aut – a nepomůže to. Přijede limuzína, otevřou se dveře a vystoupí pořád stejně malý člověk. Řekl bych, že velikostí Karla Gotta je i to, že nemá sebemenší problém jezdit po Praze v pick-upu.

5. 8. 2014

Za jednu z největších automobilových vymožeností poslední doby považuji navigaci. Sice jsem se úplně přestal orientovat v mapě, a když jedeme na delší cestu, ani pořádně nevím, v jaké části Evropy se zrovna nalézám, ale vynález je to skvělý.

Na druhé straně trochu omezil tu dobrodružnou součást cestování, jakou bylo vyptávání se na cestu. Mnozí řidiči k tomu sáhli až v nejkrajnějším případě, protože zeptat se, to znamenalo určité pokoření, přiznání vlastní bezradnosti, a mnozí řidiči volili raději padesát kilometrů navíc, než aby se museli potupně zeptat.

Ovšem i když jste se zeptali, ještě to neznamenalo, že máte vyhráno. Předně bylo třeba vybrat si správnou osobu, které se zeptáte. Nejlépe starší, u mladších hrozilo nebezpečí, že to budou trdla, která se budou hihňat a neporadí.

Takže tedy starší a – což bylo zásadní – místní. Jak poznáte z jedoucího auta, že osoba, která jde po chodníku, je místní? Takovým signifikantním znakem byla síťovka. Osoba se síťovkou byla málokdy přespolní. Ale to stále nestačilo, bylo třeba ještě ve zlomku sekundy zjistit, co je v té síťovce. Pokud tam byla piva, prudce klesaly šance na získání relevantní rady, kudy jet. Byl-li tam chleba a mléko, vypadalo to slibně.

Zajímavé bylo, že dotazovaná osoba skoro vždycky začala zopakováním názvu toho místa, na které jste se ptali. A přestože to bylo často sousední město nebo vesnice, vyslovila to s výrazem, jako by se nacházelo v jižním Mongolsku, a téměř vždy to znělo, jako byste jeli někam, kam byste rozhodně jet neměli.

A pak přišel ten popis cesty. Když osoba řekla: „Za Brázdovejma doprava,“ bylo od první vteřiny jasné, že jste zvolili špatného člověka. A většinou byl takový mizerný rádce k nezastavení, hovořil dlouho, nesmyslně a někteří řidiči to řešili tím, že se začali pomalu rozjíždět. Jenže ten dotázaný nelenil a šel podél auta, pak už běžel, pak pádil a pořád při tom radil.

Riskantní taky bylo oslovit dvojici. Pokud to byli manželé, téměř vždycky se při vysvětlování cesty pohádali, ale i když to manželé nebyli, skoro nikdy se neshodli na tom, jak máte jet. A jak se o to přeli, obrátili se jeden k druhému a úplně přestali vnímat toho zoufalého řidiče, který se ptal, což mělo ovšem tu výhodu, že se dalo odjet, aniž by si toho ti dva všimli.

Tak tohle všechno už se s navigací nezažije, leda by si ji člověk vypnul. Možná to jednou zkusím, už se mi stýská.

3. 9. 2014

Ačkoli se všeobecně má za to, že jsem člověk klidný, není to úplně pravda. Třeba v autě zuřím. A není bez zajímavosti, že v autě zuří i ti, kdo nikdy nezuří. Třeba můj tatínek. Nejčastěji se rozčiloval v autě, protože nesnášel neslušnost – a té si na našich silnicích člověk opravdu užije.

Obávám se, že jsem tyhle pocity po tatínkovi podědil, a často mě mrzí, že neumím bojová umění, abych ty momenty mohl řešit hned. Ne, že bych chtěl někomu natlouct, ale dát mu pohlavek. Takový výchovný pohlavek, který by mlasknul a neublížil, jak jsem to kdysi viděl od doktora Macka. Ovšem pak by člověk potřeboval ještě znát ta bojová umění, aby mohl čelit následkům. Jenže prát jsem se nikdy nenaučil, tak sedím v autě a zuřím. Ale občas člověk narazí na někoho, kdo i v takových situacích zachová stoický klid, a to obdivuju.

Před lety jsem způsobil drobnou dopravní nehodu, měl jsem tehdy Oltcit, což byl takový automobilový vořech, kříženec čistokrevného Citroënu, který se spustil s něčím rumunským. A narazil jsem do dveří jiného řidiče, který měl Wartburga. Rána to nebyla velká, na mém autě nebylo vlastně nic, ale jemu jsem promáčkl zadní dveře. A on klidně vystoupil, obešel to auto a říká: „No jo, tak ty dveře jsou pryč, vy na tom nemáte nic… Máte povinné ručení?“

Já říkám, že ano, tak on si napsal číslo a povídá:

„Tak to bude asi všechno, no, pane Eben, moc rád jsem vás poznal.“

Já tam zůstal stát jako opařený, že tohle může říct někdo, komu jsem právě promáčkl dveře. Možná si na to ten dobrý muž už nepamatuje, ale kdyby to náhodou četl, rád bych mu vyřídil, že tato jeho oběť nebyla marná, vzpomenu si na něj pokaždé, když jsem v podobné situaci, a říkám si, zda bych to dovedl řešit s podobnou grácií. Asi mi to nejde tak jako jemu, ale snažím se.