© Sonja Chihaoui, 2020

ISBN 978-80-242-6662-6

Předmluva

Soužití dvou individualit není nikdy jednoduchá věc. Procento rozvodů se v Čechách již standardně léta drží okolo padesáti procent. A aby člověk k obvyklým starostem každého vztahu zvládal ještě případnou zátěž kulturních rozdílů partnerů v případě, kdy „ten druhý“ pochází z úplně odlišné části světa, to prostě není pro každého. Ne každý je schopen takové míry tolerance a ne každý pro ni bude opakovaně celý život nacházet důvod.

Vývoj se nedá zastavit a hovoří jasnými čísly. Nové a otevřené Čechy po roce 1989 znamenají, že okolo pěti tisíc manželství ročně je uzavíráno s partnerem či partnerkou z ciziny. To znamená, že prakticky každá desátá svatba vytváří příští situaci, kdy se k obvyklým starostem budou muset příští rodiče ještě dohodnout nejen na tom, kde budou žít, ale také například jakou, případně kolik národností budou mít jejich děti. Děti samy budou jednoho dne řešit, kdo vlastně jsou. A každý takový vztah, je-li úspěšný, si bude muset vytvořit vlastní, často individuální a neopakovatelný „kulturní mix“ životního stylu obou partnerů.

Zcela specifickou a často neřešitelnou otázkou je pak případný konec takového vztahu a úprava péče o dítě obou rozvádějících se rodičů. Jak vyřešit situaci, kdy jeden chce žít v Austrálii a druhý zase v Čechách a dceru či syna oba chtějí do střídavé péče? Jak přistoupit k situaci, kdy jeden z rodičů unese dítě z ČR a druhý z partnerů se obrátí na českou diplomacii s prosbou o pomoc? Jak se zachovat v případě, kdy je únoscem naopak český partner? Jak se zachovat v případě země, která je náš politický spojenec, kterého nesmíme ohrozit, ale on důsledně odmítá jakoukoliv spolupráci při řešení porozvodových situací? Takhle vypadaly četné, v principu často i neřešitelné lidské osudy, které se po mnoho let rozplétaly v mojí kanceláři na českém Ministerstvu zahraničí.

Nikdy to nebylo jednoduché a přímočaré. Právo a spravedlnost často bývají dvě odlišné věci. A ministerstvo zahraničí musí často myslet na zájem státu zejména tam, kde zájem jedince jde přímo proti němu. Přesto jsme se vždycky snažili s mým týmem lidí, jejichž jména musí po dobu jejich aktivní služby zůstat skrytá, pomáhat tam, kde míra rizika byla ospravedlnitelná stejně jako míra nutného tvůrčího výkladu zákonných norem.

Ne vždycky to bylo možné, ne vždy to skončilo dobře. Ale každý jednotlivý případ, kdy se matka znovu shledala se svým dítětem, kdy dítě dostávalo šanci rozhodnout si samo v odpovídajícím okamžiku svého života, ve které ze dvou kultur, do nichž do obou patří, vlastně chce žít, každý takový jednotlivý lidský osud, kde se nám s mnoha spolupracovníky podařilo být prostě lidskými, byl tím nejlepším důvodem, proč skočit do letadla a zariskovat znovu.

Mnoho případů popsaných v téhle knize znám. Někdy i víc, než bych chtěl. Sám žiji už skoro dvě desetiletí s muslimskou Američankou tatarského původu. Střetávání kultur je tak nejenom moje práce, ale i můj soukromý život. A proto si myslím, že je užitečné přečíst si o životech těch druhých, zejména ve chvíli, kdy se rozhoduji, jestli by takový život byl i pro mne.

Hynek Kmoníček, velvyslanec ČR v USA a bývalý náměstek ministra zahraničí pro konzulární problematiku a aktuální otázky, o kterých je tato kniha

I.

A řekni věřícím ženám, aby cudně klopily zrak a střežily svá pohlaví a nedávaly na odiv své ozdoby kromě těch, jež jsou viditelné. A nechť spustí závoje své na ňadra svá. A nechť ukazují své ozdoby jedině svým manželům nebo otcům nebo tchánům nebo synům nebo synům svých manželů nebo bratřím nebo synům svých bratří či sester anebo jejich ženám anebo těm, jimž vládne jejich pravice, nebo služebníkům, kteří nemají chtíče, anebo chlapcům, kteří nemají pojem o nahotě žen. A nechť nedupou nohama, aby lidé postřehli ozdoby, které skrývají. A konejte všichni pokání před Bohem, ó věřící, snad budete blažení!

(Korán, súra 24, verš 31)

„Ano, poslouchám,“ řeknu do telefonu, který si rafinovaně dám mezi rameno a ucho, protože takhle mám naději, že si ho policajti, kdyby náhodou jeli kolem, nevšimnou. Jasně, za volantem se telefonovat nemá, ale v tom pražském provozu je to vlastně jedno, stejně se víc stojí, než jede.

„Zase je to tady,“ řekne mi hlas, který moc dobře znám, ani nemusím jméno jeho majitele vidět na displeji.

„Kde tentokrát?“ zeptám se.

„V Sýrii, v Damašku.“

Chvíli mlčím, protože hledám slova. Sice vím, co chci říct, ale nevím jak.

„Haló, jsi tam?“

„Jo, jsem tu, ale už se mnou nepočítej, ať to zase zkusí někdo jiný.“

„Chápu,“ řekne zaraženě hlas a rozloučí se s tím, že si co nejdřív zavoláme, někde v klidu se sejdeme a probereme život.

„Jo, moc ráda,“ udělám definitivní tečku za rozhovorem a je mi jasné, že k tomu popovídání už asi nebude důvod.

Zařadím jedničku, dvojku, kousek popojedu a zase stojím. Zajedu do odstavného pruhu, předpisově zapnu výstražná světla a zavřu oči. Nutně si potřebuji srovnat myšlenky a sama se sebou probrat, jestli jsem udělala správně, když jsem tak kategoricky odmítla.

***

Kdy to vlastně všechno začalo? Bože, ten čas letí, bude to už skoro dvacet let. Kde by mě tehdy v Paříži napadlo, že z mého bývalého života za chvíli nezbude skoro nic. Že se z vlastního rozhodnutí přestěhuji do země, kde nebudu nikoho znát a nikomu rozumět. Kde budu ztracená a přestanu rozhodovat sama o sobě. Ženská bez víry se stane věřící, holka, co pro slovo nešla daleko, bude radši mlčet, parádnice, která nejvíc peněz utrácela za kabelky a boty, si ováže hlavu šátkem a navlékne na sebe neforemnou noční košili, kterou si ale nebude oblékat na noc, ale naopak v ní začne chodit mezi lidi. Že na sebe natáhne něco, čemu se říká galábie. Arabsky se jí říká gallabiya a jde o jednoduše střižené dlouhé šaty či dlouhou tuniku z bavlny. Nosí ji muži i ženy a všichni v ní vypadají stejně. Prostě jako v noční košili. Má to výhodu, nějaké kilo navíc se v ní ztratí. Ale i nevýhodu, dokonale se v ní schová i pěkná postava. I ten šátek na hlavě působí stejně. Pod ním je dost jedno, jestli jste blondýna, za kterou se ještě nedávno chlapi často otáčeli, nebo jestli na hlavě máte pár chlupů.

***

Můj životní příběh byl tuctový. Holka ze severočeského města, která studovala střední školu, brzy se vdala a pořídila si rychle za sebou tři děti, ne snad, že by to tak plánovala, ale prostě se stalo. Antikoncepce ještě nebyla tak rozšířená jako dnes a zřejmě patřím k těm hodně plodným typům žen. A děti jsem si vždycky přála, už jako malá jsem plánovala, že budu mít nejméně tři, i když jsem si spíš představovala princezny, ale když jsem pak měla kolem sebe své tři malé prince, byla jsem šťastná. Navíc byli všichni tři naprosto zdraví, dobře spolu vycházeli, obstojně se učili, oblečení dědil jeden po druhém a jejich vývojové a výchovné problémy byly minimální a hravě zvladatelné. Navíc jsme na to vždycky byli dva. Já trochu hysterická, manžel naprostý kliďas, takže ve výsledku se to vždycky srovnalo.

„Vydrž, oni z toho vyrostou, nebyli jsme jiní,“ říkával pokaždé, když se něco nečekaného objevilo. Měl samozřejmě pravdu, všechny bouře se přehnaly, pokaždé se zase vyjasnilo a bylo nám spolu celkem fajn, i když na velká slova jsme si nikdy nepotrpěli. Jen jsme si říkali, jak si budeme užívat, až nám děti odrostou. Jenomže když kluci opravdu vyrostli, už si nebylo s kým užívat.

Nečekaně jsem ovdověla. Byla to pro mne děsivá rána, když jsem se dozvěděla, že ten, kdo pro mne byl domovem a jistotou, už nikdy nepřijde, nikdy mě neobejme, nikdy mě nevyslechne, ani se s ním nikdy nepohádám. Banální autonehoda na dálnici, jakých se denně stane spousta. Při předjíždění se dvě auta o sebe lehce otřela, a jelikož oba řidiči byli svědomití, zajeli ke krajnici, zastavili a jeden z nich šel postavit do předepsané vzdálenosti výstražný trojúhelník. Ale nestihl to. Kdo ví, proč se tak stalo, ale právě do toho odstavného pruhu vjel plnou rychlostí kamion. Ohleduplný řidič skončil pod obrovskými koly gigantického vozu i s výstražným trojúhelníkem v ruce. Bohužel to byla právě moje první láska, táta mých dětí, můj muž. Jeho život zhasl okamžitě, ani už se ho záchranáři nepokoušeli oživovat. Neviděla jsem ho a ani mi to nikdo nenabídl, asi to musel být hrozný pohled. Stačilo mi, když jsem pak viděla snímky toho kamionu, dovedla jsem si představit, co ten kolos s mým štíhlým a hezkým mužem udělal.

Naše manželství bylo příjemné, dokonce bych řekla harmonické, i když vzniklo neplánovaně a narychlo, protože náš první syn byl tak zvaně na cestě. Vlastně jsme spolu ani nechodili, těhotenství se nám přihodilo po pár týdnech známosti a v podstatě hned při našem prvním sblížení. Já z toho byla vykolejená, zmatkovala jsem, ale on se zachoval dospěle. Prostě navrhl, že se vezmeme, protože dítě má právo se narodit a potřebuje oba rodiče. Byli jsme opravdu hodně mladí, teprve na nás čekala maturita, ale plnoletí jsme naštěstí už byli, i když oba pár týdnů.

Tak se z nás stali v osmnácti letech rodiče a my vlastně vůbec nevěděli, o čem život je, jak nám to spolu půjde a jestli si budeme rozumět. Ale rozuměli jsme si a pravdou je, že jsme se začali mít rádi až teprve jako manželé a rodiče. Dřív na to nebyl čas, stihli jsme jen krátkou zamilovanost. Abychom všechno zvládli, přiložily ruce k dílu babičky, které ochotně hlídaly našeho prvorozeného, a my úspěšně odmaturovali a dokonce jsme byli rádi, že dítě přišlo tak brzy, mnohokrát jsme si říkali, že si pak ještě v plné síle užijeme svobodného života, až nám odejde do světa. Ale za rok a kousek jsme měli druhého syna a za další dva roky třetího. Všichni byli vítaní, krásní, hodní, zvládali jsme to naprosto v pohodě. První roky jsem byla s kluky doma, manžel se o nás dokázal finančně postarat, byl pracovitý, šikovný a dovedl si ke svému platu ještě přivydělat. Bylo to sice všechno trochu hektické, ale prostě jsme si úlohy rozdělili a ty své oba zvládali.

Jakmile se kluci trochu osamostatnili, začali chodit do školky, pak do školy a do různých kroužků, bylo to fajn. Rozuměli si, vystačili si, byli hodně samostatní, vzájemně si pomáhali. Já tím pádem mohla začít chodit do práce, čímž se výrazně vylepšila ekonomická situace naší rodiny, zbývalo i na dovolené a další radovánky, které nám život zpestřovaly a zpříjemňovaly. Pro mě to třeba byly pěkné lodičky ladící s kabelkou, pro manžela to bylo něco do auta, pořídili jsme si totiž ojetou škodovku a pořád bylo co vylepšovat.

Poprvé v životě jsme se tenkrát chystali jet na dovolenou bez kluků. Těšili jsme se jako malé děti, protože kluci měli být celý měsíc na letním výměnném táboře a my si plánovali, jak si to užijeme. Chtěli jsme jet do hor, našli jsme si ubytování v takovém krásném horském hotýlku, říkali jsme si, jak se necháme obskakovat a hlavně se chvíli nebudeme bát, že se otevřou dveře ložnice a některý ze synů se v nich objeví.

„Mami, já mám žízeň… Mami, mě něco bolí…“

***

Z té dovolené samozřejmě nebylo nic. Ani jsem na ni nevzpomněla, když přišla ta strašná zpráva. Pobyt v hotelu jsem nezrušila, neměla jsem na to ani pomyšlení, a když odtud kdosi volal, ani jsem nevěděla, že jsme měli ještě před chvílí takové plány. Byla jsem v šoku, zoufalá a zničená. „Tohle nezvládnu,“ bědovala jsem, ale ne dlouho.

Když má ženská tři děti, nemůže si dovolit luxus dlouhého smutku, musela jsem se stát mámou i tátou v jedné osobě, tou, která všechno zvládne sama. A tak jsem to prostě zvládla. Měla jsem štěstí. Moji nadřízení v zaměstnání chápali, že to nebudu mít jednoduché, byli vstřícní a nevadilo jim, že jsem občas musela jít s dítětem k lékaři, jindy jsem zase byla zavolaná do školy a podobně. Ale chlapci už byli velcí, ohleduplní, jako by se všichni tři snažili tátu zastat. Pořád se ptali, jestli něco nepotřebuji, dokonce po sobě začali uklízet, myli se bez domlouvání, někdy to vypadalo, že pečují oni o mě a ne naopak. A jak rostli, přibývalo mi volnosti a ubývalo starostí.

Všichni tři si sami vybrali školy, které chtějí po povinné školní docházce studovat, bez problémů si našli svá první zaměstnání a já byla během několika let v našem kdysi stále přeplněném bytě sama. Nejstarší syn se vydal na zkušenou za oceán, prostřední si našel práci pár stovek kilometrů daleko, nejmladší sice zůstal ve svém rodném městě, ale našel si dívku a začali spolu žít. Na jedné straně jsem si mohla gratulovat, že jsem nevychovala ani jednoho „mamánka“, ale na druhé straně jsem na samotu vůbec nebyla připravená. Z hektického života jsem skočila rovnou do klidu, který mi ale vůbec nedělal dobře.

Když odešel poslední syn, byl to hodně divný pocit. Přepadlo mě cosi, co vypadalo jako strach. Nepříjemný svíravý pocit. Přitom dřív jsem po ničem jiném tolik netoužila, než mít chvíli klid. Snila jsem o tom, jak třeba budu celý víkend doma sama, nikdo nepřijde a já budu mít všechen čas jenom pro sebe. Budu se dívat na televizi, napustím si vanu a budu si v ní číst a pak třeba vyrazím do kina. Ano, takhle jednoduché sny jsem měla. Teď najednou jsem tohle všechno mohla dělat, klidu byl plný byt a já nedělala nic. Ani se mi nechtělo číst ve vaně, ani jsem neměla chuť jít do kina. Navíc jsem se začala v prázdném bytě bát. Nedovedla jsem si představit, že to takhle bude už pořád, že jen občas na chvíli zaskočí některý ze synů a já tady pořád budu sama bloumat jako ovce a nebude mě nic bavit.

„Holka, s tím bys něco měla dělat,“ řekla jsem si a v podstatě zopakovala to, co mi už nějaký čas říkali všichni z mého okolí. Rodiče, kolegové. „Měla by sis někoho najít, dobře vypadáš, je s tebou legrace, sólový život už sis užila, je na čase, abys to zase zkusila ve dvou…“

„Ale kdo by stál o ženskou se třemi dětmi, která má svá nejlepší léta už dávno za sebou?“ namítala jsem.

„Ty ses už asi dlouho nepodívala do zrcadla,“ odpověděla mi tenkrát jedna z kolegyň a já si na její slova vzpomněla, když jsem večer stála v koupelně. Stoupla jsem si před zrcadlo, ostatně jako každý den, a dlouze jsem se na sebe zadívala. Jako bych pozorovala někoho cizího. Musela jsem uznat, že to pořád ještě jde. Bylo mi čtyřiačtyřicet, postavu jsem i po třech porodech měla dobrou, dokonce jsem si mohla v létě u vody dovolit bikiny a nepohoršovala jsem. Vlasy jsem odjakživa měla kvalitní a husté, vlastně žádnou viditelnou vadou mě osud nepoznamenal. Věděla jsem, že zájem by byl, chlapi se se mnou často dávali do řeči, nebylo výjimkou, že jsem dostala pozvání na skleničku, na večeři, občas dokonce přišla nabídka mnohem jednoznačnější.

Jasně. Život přece nekončí, když ženské je trochu přes čtyřicet, naopak je tu šance pro nový začátek. A tak jsem jela s kamarádkou na víkend do Paříže.

***

Ano, Paříž! Město lásky, město milenců a romantiky! Bůh ví, proč mají Francouzi pověst bezkonkurenčních milenců. Asi to dělá ten jejich sexy jazyk, výborné víno, kohout na víně, foie gras, neboli husí či kachní játra, Provence vonící levandulí a Alain Delon, kterého svého času chtěla každá. Francouzština je fakt nádherně melodická, a když jí mluví tak krásný chlap, jako třeba zmíněný Alain Delon, pak se nikdo nemůže divit, že se do něho zamilují generace ženských na celém světě. Ale není to jenom on. Kolik holek milovalo kdysi Vinnetoua a toho hrál také Francouz, Pierre Brice. A co třeba Gérard Dépardieu, Jean Gabin, Lino Ventura, Jean-Louis Trintignant, Robert Hossein či Jean-Paul Belmondo… Herci ve Francii byli vždycky sexy a všichni měli nádherné hlasy.

Ale když tam dorazíte, chodíte po ulicích, když navštěvujete galerie a kavárničky, nečekejte, že vám budou muži nabízet místo u stolu, srdce a třeba i zlatou kreditní kartu. Podívají se, to ano, usmějí se, občas také něco prohodí, jenomže často zjistíte, že jde také o nějakého cizince. Já takhle narazila na „Francouze“ z pražského Žižkova. A jak se mi líbil!

Ovšem říká se, že náhoda přeje připraveným, že když si člověk něco opravdu přeje, tak se mu to splní. Určitě to znáte a také jste stejně jako já četli některou z motivačních knih, které radí, jak si přivolat štěstí, lásku či peníze. Já do Paříže přijela s tím, že do sebe vstřebám atmosféru tohoto inspirativního města a začnu psát další kapitolu svého života. Jak se často říká v hollywoodských filmech, byla jsem připravená. Na co? Na změnu a především na lásku. A jelikož jsem připravená byla opravdu důkladně, tak jsem ho potkala.

Hned první večer našeho pobytu mě oslovil velmi pohledný mužský přijatelného věku a něco mi říkal tou krásnou melodickou sexy francouzštinou, které jsem ovšem vůbec nerozuměla. Tvářila jsem se ale vstřícně a snažila se mu sdělit, že umím docela slušně německy a taky trochu anglicky. Anglicky naštěstí uměl taky, a jelikož to nebyl jeho rodný jazyk, celkem jsme si rozuměli. Řekl mi, že je velmi potěšen, že jsem navštívila jeho hotel, a zajímalo ho, odkud jsem. Všechno, nač mi stačila slovní zásoba, jsem mu řekla, až jsem se sama divila, kolik slovíček se mi vybavilo, dokonce jsem našla někde v hloubi paměti, jak se anglicky řekne vdova.

„I‘m a widow,“ řekla jsem mu a on mi k mému překvapení odpověděl, že je to fajn.

„It is nice.“ Sice jsem na tomto stavu nic tak skvělého neshledávala, ale nechtěla jsem být malicherná, navíc jsem to brala tak, že ani jeho slovní zásoba není příliš bohatá a co se vlastně na takovou věc dá říct…

Prožili jsme příjemný večer v hotelovém baru, kamarádka nás brzy opustila, byla po celodenním chození po ulicích utrmácená a chtěla spát. Já se původně taky těšila do postele, ale srdce dovede člověku dodat překvapivé množství pohonné látky. Únava zmizela, spát se mi najednou nechtělo, ale povídat si s tím mužem s čokoládově hnědýma očima ano. Začalo to mezi námi fungovat. Někdo říká, že přeskočila jiskra, další to přičítá chemii, ale je to ono souznění, kdy je vám s někým tak pěkně, že se vám nechce loučit. A nám se nechtělo…

„Jsi krásná, hned jak jsem tě uviděl, tak jsem tě chtěl,“ šeptal mi v příšeří baru a já si zase připadala jako kdysi před lety, kdy jsem se fakt klukům líbila. Bylo to příjemné a jako bych se vydala na pouť opačným směrem, než obvykle běží čas. Uvnitř jsem mládla a vracely se mi pocity z doby, kdy jsem ještě nevěděla, co mám před sebou, a jako čtenářka ženských románů a divačka romantických telenovel jsem očekávala jen to nejkrásnější. Rytíře, prince na bílém koni, ochránce, prostě chlapa, jakých se vyskytuje hodně na filmovém plátně, ale zoufale málo v reálném životě.

Pravdou ovšem je, že jsem vůbec se svým manželem nedopadla špatně, i když romantiky jsem si moc neužila, nebyl na ni čas ani peníze. Nikdy jsem se nedočkala obrovských kyticí růží, ba ani zásnubního prstenu. Měla jsem jen ten snubní, který ovšem byl předělaný z prstýnku po babičce. Můj nastávající s ním přede mnou neklečel, o ruku mě nežádal, dokonce ani k mojí mámě s kytkou nepřišel. Proč by také něco takového dělal? Musela jsem se vdávat, těhotenství už na mně bylo vidět, a tak jsem vlastně mohla být ráda, že nezůstanu s ostudou, jak říkala babička, když se to u nás doma probíralo. Ženich dokonce prstýnek ani neměl, na obřad si ho půjčil od kamaráda a hned po něm mu ho vrátil. Až k desátému výročí svatby jsem mu snubní prstýnek koupila, ale mohla jsem si to ušetřit. Řekl mi, že by se mu daleko víc hodila příklepová vrtačka. Samozřejmě měl pravdu, už jsme měli tři děti a doma bylo pořád potřeba něco udělat, předělat nebo opravit. Můj muž byl šikovný, hodně toho zvládl sám a díky tomu jsme nestrádali, i když vyskakovat jsme si nemohli. Byl to takový život od výplaty k výplatě, občas se peněz nedostávalo a dovolené jsme trávili v kempu pod stanem. Ale i to bylo fajn, vlastně jsem ani o žádném jiném životě nepřemýšlela. Byli jsme na tom stejně jako většina našich vrstevníků, dokonce o něco lépe, díky zručnosti a pracovitosti mého muže.

Celý předchozí život byl ale během okamžiku v pařížském hotelu zapomenut. Jako by to byl příběh někoho jiného, nějaké jiné ženské, která si splnila své povinnosti a teď je na tahu osud, aby ji za všechno odměnil. Vždyť jsem si něco pěkného zasloužila. Děti jsem vychovala, o domácnost se starala, pracovala, a jako manželka jsem taky nebyla nejhorší.