Přeložila Zuzana E. Němcová

Felix Francis: Krize

Copyright © Felix Francis 2018

Translation © Zuzana E. Němcová, 2021

ISBN: 978-80-242-7195-8

Oxfordský výkladový slovník definuje krizi jako

„dobu velkých obtíží a nebezpečí“.

Mé vnučce

Sophii Elizabeth Francisové, narozené v červnu 2018.

Vřele děkuji těmto lidem:

Merrick Francis, předseda Lambournské trenérské asociace; Matt Bosworth, advokát a krizový manažer; všichni trenéři a obyvatelé Newmarketu, kteří mi velmi pomohli.

A jako vždy, pro mou ženu Debbie, s láskou.

Kapitola 1

Květen 2018

Na vizitkách mám sice napsáno Harrison Foster, právní poradce, ale pro všechny jsem Harry a zabývám se krizovým managementem.

Tentokrát půjde o krizi související s vraždou, jenže to zatím nikdo netuší.

„Newmarket?“ vyhrkl jsem. „Já se ale v dostizích vůbec nevyznám. Nesnáším je a nesázím, ani když se kolegové při Velké národní sázejí mezi sebou.“

„Nevadí,“ pravil ASW. „Ve svém oboru se vyznáš a oni tě tam teď potřebují.“

ASW byl celým jménem Anthony Simpson-White, zakladatel, předseda, výkonný ředitel a hnací motor firmy Simpson White Consultancy Ltd, a právě teď stál ve dveřích nedaleko mého stolu.

„Nemohl by jet někdo jiný?“ zeptal jsem se. „Rufus koně miluje. Většinu výplaty prosází u bookmakerů.“

ASW zavrtěl hlavou. „Trčí v Itálii s těmi vinaři. Jsi nejlepší z těch, co mám k dispozici.“

Rozhlédl jsem se po okolních stolech v takzvané kanceláři operativců. Všechny byly opuštěné.

Je pondělí ráno, a přesto jsem jediný volný já.

„Tak jako tak,“ pokračoval, „klient si vyžádal jmenovitě tebe.“

„Aha,“ trochu mě to překvapilo. „Kdo to je?“

„Všechno budeš mít ve zprávě. Pošlu ti ji mailem, až vyrazíš. Jeď do Cambridge rychlíkem z King’s Cross.“

„Nemám jet do Newmarketu?“ podivil jsem se.

„Cambridge bude praktičtější. Stejně bys tam musel přestoupit na courák. Řeknu Georgině, aby ti poslala vůz s řidičem. Bude tě čekat.“

Georgina je jeho osobní asistentka. Padesát čtyři let, rozvedená, se dvěma dospělými syny. Vždy upravená, veselá, plná optimismu. Také s ASW chodí, ani jeden z nich by to ale nikdy nepřiznal. Samozřejmě. My operativci ovšem víme své. Samozřejmě. Jak nám ASW vždycky říká: „Očekávám, že mí operativci budou vědět všechno o všech.“

„O čí stáje v Newmarketu jde?“ zeptal jsem se.

„To najdeš taky ve zprávě. Georgina ti zarezervuje pokoj a ty koukej vyrazit, Harry. Tak odchod.“

Hovořil sice přátelským tónem, ale nežádal mě. Nařizoval.

Okamžitě jsem zaklapl laptop, vstal jsem, oblékl si bundu a ze skříně v rohu jsem vyndal pohotovostní kufřík, vždy sbalený a připravený na okamžitý odjezd kamkoliv po světě, ať už do zimy, či do tepla.

Umění zabalit si je jedna z prvních věcí, kterou se operativci u Simpson White učí.

Zavazadlo musí být především tak malé, aby se vešlo do přihrádek v letadle – čekat u výdeje zavazadel je ztráta času, jenž může být lépe využit v zájmu klienta.

Dvě čisté košile, spodní prádlo, toaletní taška, hřeben, věci na holení, nabíječky na telefon a laptop jsou základ. Chino kalhoty, tenisky a tričko s límečkem jsou dobrovolné. Na kraťasy a sandály by bylo pohlíženo s nelibostí. Od operativce se očekává, že se do kanceláře dostaví vždy v obleku s kravatou, aby si je nemusel balit.

Já mám v kufříku navíc vždy malou lékárničku (bez nůžek), plavky a malou srolovanou vlajku Spojeného království.

Jeden nikdy neví, kdy se mu to bude hodit.

Cokoliv dalšího, co by operativec mohl během své mise potřebovat, si koupí „na fleku“, jak říkává ASW, a za tím účelem je vybaven firemní kartou. Veškerá útrata je ovšem vždy podrobena přísné kontrole a tolerují se pouze naprosté nezbytnosti.

Rozhodně ovšem nemohu říci, že by se u Simpson White na zaměstnancích nějak škudlilo, právě naopak. Operativci létají přes oceán v obchodní třídě, aby byli okamžitě po příjezdu odpočatí a připravení podávat výkony. Auto s řidičem a čtyř- či pětihvězdičkový hotel jsou samozřejmostí.

„Potřebuju, aby moji lidi byli ve formě,“ prohlašoval ASW a podle toho také účtoval svým klientům.

Vysloužilý plukovník Anthony Simpson-White založil svou firmu v devadesátých letech, částečně z výsluh za osmnáct let příkladné služby britské armádě. ASW ovšem není voják, ale právník. Sloužil jako vyšší důstojník v poradním sboru Právní služby armády Spojeného království. Radil v otázkách mezinárodního práva předsedům vlád a nejvyššímu vedení, mimo jiné během válečných konfliktů v jižním Atlantiku, Perském zálivu a Bosně.

„Většinu času jsem strávil tím, že jsem papalášům říkal přesně to, co nechtěli slyšet,“ prohlásil jednou, když vysvětloval, proč z armády nakonec odešel, přestože měl nakročeno na nejvyšší funkci.

„Ne že by se toho od té doby moc změnilo,“ dodal s úsměvem, „akorát mi teď za to papalášové platí mnohem víc.“

Začínal sám, bez zaměstnanců. Poskytoval právní rady a konzultace firmám, jež se ocitly ve finanční či operační tísni, a činil tak stejně autoritativně a bez příkras, jak byl zvyklý z ministerstva obrany. Ředitelům velkých firem se jeho rozbory asi také neposlouchaly lehce, jenže ASW má neuvěřitelný talent nejen šlamastyku správně pojmenovat a vyhodnotit, ale pak z ní také vytáhnout. A to za polknutí hořké pilulky stojí. Zda nabízené záchranné lano dotyčný přijme, je pak na něm a jeho firmě. Sám se může rozhodnout, zda jeho rady poslechne, či ne. Zda přežije, či ne.

ASW navíc není z těch, co by nečinně mlčky přihlíželi, pokud se domnívá, že by mohl pomoci. Jedno z jeho nejoblíbenějších rčení zní: „Pokud tvé činy nestojí za nic, zač stojí tvůj život?“

V průběhu let rostla jeho pověst i firma a dařilo se mu tak, že už má na povel deset operativců a v poslední době se šušká o dalších dvou.

Většina z nás jsou právníci, ale máme mezi sebou i bývalého seržanta z jednotky speciálního nasazení a dva finanční mágy, které z londýnské City nepřitáhla ani tak výše platu, ale příslib rozmanitější práce a vzrušujícího života.

A rozmanitý, vzrušující život vskutku vedeme.

Já jsem číslo 7 – 007, říkám si v duchu s úsměvem – a už je to skoro sedm let, co jsem pro tuhle firmu opustil přepisy nemovitostí, sepisování závětí a podávání návrhů na rozvod, tedy běžný život místního právníka v městečku kdesi uprostřed Devonu.

Jednoho zvláště upršeného a otravného středečního odpoledne jsem v rohu inzertní přílohy právnického časopisu The Law Society Gazette zahlédl malý nenápadný inzerát.

„Vis mutare aliquid magis excitando tuum?“ Krom té věty a londýnského telefonního čísla tam nic jiného nestálo.

„Vis mutare aliquid magis excitando tuum?“

Ve škole jsem rok na latinu chodil, ale zjevně to bylo málo. Opsal jsem větu do online překladače, ze kterého vypadlo:

„Chceš změnu, něco více vzrušujícího?“

Z hecu jsem na to telefonní číslo zavolal.

„Můžete se kvůli testu dostavit k nám do kanceláře?“ ozval se ženský hlas, aniž by pozdravil.

„Jistě,“ odpověděl jsem. „Kdy?“

„Co nejdříve,“ ozvalo se v telefonu.

„Kam?“ zeptal jsem se.

„To je součást testu. Na tohle číslo už znovu nevolejte, nebo budete vyřazen.“ Žena zavěsila a já zůstal jak opařený.

Vzpomínám si, že jsem oněměle zíral na telefon ve své ruce. Trochu jsem čekal, že se rozezvoní, že mi ta žena zavolá zpět. Jenže nezavolala a já zůstal tiše sedět. Nepředstavila se, ani jménem firmy. Dokonce se nezeptala ani na moje jméno.

Není to nějaký podvod? Nebo si jen někdo dělá hloupé srandičky?

Nebo to snad myslí opravdu vážně?

Kde mám ale začít? Ve Spojeném království je registrováno skoro deset tisíc právních firem a takřka polovina z nich sídlí v Londýně. To mám projít právní registr a hledat shodné telefonní číslo? Stejně to vypadá, že bylo zřízeno čistě pro účely tohohle inzerátu a do žádné centrály právní firmy mě nezavede.

Zkusil jsem ho zadat do Googlu, ale jak jsem koneckonců předpokládal, nic z něj nevypadlo… Dostal jsem nicméně díky tomu pár nápadů. Po zadání prvních sedmi číslic ukazovaly návrhy výsledků různé entity, včetně několika zahraničních ambasád, soukromých ordinací a restaurací. Všechna PSČ začínala SW1, navíc většina pokračovala SW1X.

Vygooglil jsem tedy SW1X a zjistil jsem, že patří Knightsbridge a Belgravii – což jsou nejbohatší čtvrti západního Londýna. O tisících různých adres.

Padla na mě beznaděj.

Seděl jsem u psacího stolu, a místo abych pracoval, zíral jsem nevidoucíma očima z okna na lidi spěchající deštěm po hlavní třídě městečka Totnes a přemítal, který idiot mohl ten hloupý inzerát zadat.

Zařekl jsem se ale, že tomu přijdu na kloub, a tak jsem zavolal do redakce The Law Society Gazette a vyžádal si přepojení do oddělení inzerce.

Omluvili se, informace o zadavatelích bohužel poskytovat nesmějí, to víte, ochrana osobních údajů a tak… Dokonce mi přišlo, že muž, se kterým jsem hovořil, se nad mým dotazem dobře bavil, jako bych nebyl první, kdo ho o takové informace žádá.

Tak jsem se rozhodl vyhledat na internetu právní firmy s poštovním směrovacím číslem SW1X a sepsal jsem si seznam. Bylo jich jen osm.

Svitla mi jistá naděje.

Začal jsem jejich telefonní čísla porovnávat s tím z inzerátu. Žádná neměla stejné, ale tři měly shodných prvních sedm číslic. Zbývající čtyři byly ovšem úplně jiné.

Začal jsem mít pocit, že se opravdu někam posouvám.

Znovu jsem zavolal do redakce, ale tentokrát jsem se nechal přepojit do účtárny.

„Jak vám mohu pomoci?“ ozval se ženský hlas.

„Chybí mi faktura za inzerát nabídky práce,“ pravil jsem.

„Od které firmy?“ zeptala se.

„Jsou tři možnosti,“ odpověděl jsem. „Jsme agentura a zastupujeme jich spoustu.“ Dal jsem jí název první firmy ze svého seznamu.

„Bohužel,“ řekla po pár vteřinách. „Od nich tu nic nemáme.“ Řekl jsem jí jméno druhé firmy.

„Ano,“ ozvalo se a já začal doufat. „Před dvěma lety u nás inzerovali, že hledají koncipienta. Je to to, co hledáte?“

„Nic novějšího od nich nemáte?“ snažil jsem se skrýt zoufalství v hlase.

Slyšel jsem, jak ťuká do klávesnice.

„Ne, nic,“ řekla. Zkusil jsem třetí firmu.

„Tak se omlouvám, také nic.“

„To je divné,“ nechápal jsem. „Byl jsem si jistý, že jde o jednu z našich firem s PSČ SW1X. Mohla byste se prosím podívat ještě jednou?“

„Říkáte SW1X?“ Slyšel jsem, jak kód zadává do systému.

„Na tohle PSČ tu máme jen jednu odchozí fakturu, ale nejsou to právníci.“

„Kdy jste to posílali?“ vyhrkl jsem.

„Minulý týden. Je to za číslo, co je teď v prodeji. Faktura šla ale na fyzickou osobu, ne na společnost.“

„Můžete mi dát jméno té osoby?“ pronesl jsem tím nejroztomilejším hlasem, jakého jsem byl schopen. „Někde muselo dojít k omylu.“

„To nemůžu,“ zněla skoro omluvně. „Omyl, neomyl, je to proti pravidlům.“

„A mohla byste mi tedy aspoň říct kompletní PSČ?“ požádal jsem ji. „Dokážu je podle toho najít.“

Zaváhala a nejspíš se v duchu dohadovala sama se sebou, jestli i to je proti pravidlům, nebo ne. A rozhodla se, že není.

„SW1X 8JU.“

„Jasně, díky,“ zapsal jsem si. „Já se toho dopátrám.“ S úsměvem jsem zavěsil. To musí být ono.

Jenže tohle směrovací číslo nesedělo ani na jednu z osmi právních kanceláří z mého seznamu.

Dva dny nato jsem tedy chodil po Motcomb Street v Belgravii, kde je to samý designový obchod, samá galerie a elegantní restaurace, a lámal jsem si hlavu, která z osmadvaceti adres se směrovacím číslem SW1X 8JU je ta pravá. Pokud jsem tedy vůbec byl na správné stopě.

Žádný z těch domů ani vzdáleně nepřipomínal právnickou kancelář a na žádných dveřích jsem bohužel nenašel kýženou mosaznou tabulku, a tak jsem začal procházet všechny obchody, galerie či restaurace a ptal se zaměstnanců, jestli neznají nějaké právníky v okolí nebo prostě kohokoliv, kdo by v The Law Society Gazette mohl zveřejnit takový inzerát. Neznali. Alespoň jsem tak ale vyloučil polovinu adres ze seznamu.

Většina budov v ulici je skvělou ukázkou georgiánské architektury. Trojpodlažní domy s balkony v horních patrech, lemovanými spletitým kovaným zábradlím. Původně to byly rodinné domy, v každém jedna rodina, ale postupem času se z přízemních pater staly obchodní prostory. Do obytné části nad nimi přímo z chodníku vedou úzké dveře, vmáčknuté vedle výlohy.

Zvedl jsem zrak do oken ve vyšších patrech, jestli snad neuvidím někoho sedět u psacího stolu nebo nějaký jiný náznak, že tam není byt, ale kanceláře, jenže z ulice jsem pod úhlem viděl většinou jen odraz nebe a oblaků.

Nakonec jsem prostě začal ťukat na dveře a zvonit na zvonky, abych zjistil, kdo přijde otevřít.

Jak jsem se pomalu blížil k poslední adrese, ztrácel jsem naději. V osmi ze čtrnácti předešlých nikdo neotevřel, obyvatelé dalších pěti zjevně netušili, o co mi jde, když jsem jim oznámil, že přicházím na testy.

„Koukej zmizet,“ houkl na mne jeden muž. „Nic nekupujem.“

Další dveře zase pootevřela jen na řetízek postarší dáma. „Vy jste od obce?“ zeptala se škvírou.

„Ne,“ odvětil jsem. „Přišel jsem na ten test.“

„Testovat mají mě,“ pravila. „Víte jistě, že nejste od obce?“

Vysvětlil jsem jí, že od obce rozhodně nejsem. Ona na oplátku nebyla moc nadšená, že musela pro nic za nic sejít dolů ze schodů „v tom svém stavu“.

A tak když jsem zvonil na plastový zvonek u posledních dveří, myslel jsem už hlavně na to, v kolik mi z Paddingtonu jede zpáteční vlak do Totnes.

Dveře byly zašlé, kdysi snad bílé či smetanové barvy, ale jejich lak byl nemilosrdně poznamenán zubem času a v horní části se dost odlupoval. Měděný rámeček zdířky na dopisy potáhla koroze zeleným povlakem a kouli ve středu dveří, sloužící místo kliky, chybělo pár šroubků, takže hrozilo, že člověku zůstane v ruce.

„Ano?“ ozvalo se z malého reproduktoru nad zvonkem.

„Jsem tu na ten test,“ zkusil jsem to ještě jednou, ačkoliv už jsem v úspěch opravdu nedoufal.

„Výborně,“ ozvalo se. „Pojďte nahoru.“ Ve dveřích cvaklo a otevřely se.

A tak jsem vstoupil do Simpson White.

Jak jsem je našel, se mě nikdy nikdo nezeptal, důležitý je pouze výsledek, nikoliv způsob. O tři hodiny později jsem dostal nabídku, byť jsem tehdy v podstatě netušil, co přesně bude má práce obnášet.

„Rozhodně nejsme advokátní praxe,“ oznámil mi ASW s vážnou tváří, „a nejsme ani PR agentura. S veřejným míněním ovšem pracujeme a právníky potřebujeme.“ Vlastně strávil daleko víc času vysvětlováním toho, co nejsou, než toho, co doopravdy dělají. Jako by si sám nebyl úplně jistý. Byl mi ale sympatický a já se zjevně zamlouval jemu. „Tak máte zájem?“

„Jaký je plat?“ zeptal jsem se.

Vypadal, že ho můj zájem o něco tak odpudivého, jako jsou peníze, poněkud otrávil.

„Kolik je vám let?“ položil mi místo odpovědi otázku.

„Třicet,“ řekl jsem.

„Ženatý?“

„Ne.“

„Zasnoubený?“

„Ne.“

„Máte vůbec nějaký vztah?“

„V současné době nikoliv,“ odpověděl jsem mu, přestože mu do toho podle mě nic nebylo.

„Tak proč vás zajímá, kolik budete brát?“ Teď pro změnu trochu otrávil on mne.

„Musím z něčeho žít.“

„S tím si hlavu lámat nemusíte,“ odvětil se smíchem. „Budete nejunavenější, co jste kdy byl, ale také zažijete to největší vzrušení a pocit nepostradatelnosti. Obojí naráz.“

„Co tedy vlastně budu dělat?“ zajímalo mne.

„Všechno možné,“ moc mi nepomohl. „Jsme v podstatě poradenská firma, poskytujeme právní a jiné rady všem od prezidentů a předsedů vlád až po ředitele významných nadnárodních společností. Respektive komukoliv, kdo naše rady potřebuje a je připraven za ně zaplatit.“

Pomalu se nadechl, já tiše seděl, díval se na něj a čekal jsem, až bude pokračovat.

„Jsme odborníci na krizové řízení. Nějaká krize vždycky nastane, ať už ji způsobí člověk, nebo přírodní katastrofa, a jak bude vnímána veřejností, je skoro stejně důležité jako záchranné práce samotné. Naším úkolem je jednoduše zajistit, aby když dojde na lámání chleba, neskončilo všechno ještě hůř jen proto, že někdo z těch, co mají zachránit situaci, řekne či udělá něco necitlivého, nebo přímo pitomého.“

„Jako Deepwater Horizon,“ poznamenal jsem.

„Přesně.“

Deepwater Horizon, těžní věž společnosti BP, v dubnu 2010 vybuchla a způsobila přírodní katastrofu v Mexickém zálivu. Šéfové BP zpočátku tvrdili, že jde jen o drobný problém, za který navíc nemohou. Pro společnost byly následky na veřejném mínění skoro stejně katastrofální jako na životním prostředí.

„Špitáme našim klientům rady do ouška a doufáme, že se jimi budou řídit – i když v tomhle debaklu jsme, naštěstí, nejeli.“

„Fajn,“ řekl jsem.

„Jak fajn?“ řekl ASW.

„Beru tu práci.“

A o sedm let později teď těmi samými šedivými ošuntělými dveřmi vyrážím na nádraží King’s Cross, a vlakem do Cambridge.

Dostihy! Bůh mi buď milostiv.

Kapitola 2

Co mě čeká, jsem tušil i bez přečtení zprávy. „PŘI POŽÁRU STÁJÍ UHOŘEL PRINCE OF TROY,“ hlásaly titulky novin ze všech stánků na nádraží.

I já jsem o Prince of Troy už slyšel. Nejlepší dostihový kůň současnosti, zázrak, prý nejlepší od dob Frankela.* Někteří dokonce tvrdí, že ještě lepší.

Koupil jsem si odpolední vydání deníku Evening Standard a prostudoval první stranu s obrovským titulkem „PRINCE OF TROY MRTEV“. Podle článku prý byl tipován jako jasný vítěz do Derby, které se poběží už za dva týdny, jelikož v předchozích osmi dostizích uštědřil bez větší námahy všem svým soupeřům drtivou porážku, naposledy dokonce teprve před devíti dny v prvním klasickém dostihu sezony 2000 guinejí.

Jenže teď je s ním amen, zjevně zaživa uhořel v boxu, a navíc to vypadá, že nejen on. Podle novin spolu s ním v plamenech obrovského požáru, jenž pohltil celou jednu budovu stájí, zahynulo dalších šest mladých hřebců. Silný severní vítr, vanoucí z příbřežních plání Fenlands, bohužel dílo zkázy dokonal.

„Nezměrná ztráta pro dostihový sport,“ pokračoval článek, „a osobní tragédie pro trenéra Ryana Chadwicka a celou rodinu Chadwickových, která ztratila sedm koní.“

Složil jsem noviny a strčil si je podpaží. Ve Starbucks jsem si koupil kávu s sebou a našel si místo v příštím vlaku do Cambridge. Wifi bývá ve vlacích dost nespolehlivá. I proto jsou operativci Simpson White vybaveni adaptérem, který se dá jednoduše strčit do USB portu, a z laptopu máte rázem veliký mobil.

Stáhl jsem si maily, včetně toho od Georginy se zprávou o případu.

Oproti mému očekávání naším klientem není Ryan Chadwick ani nikdo jiný z jeho rodiny, ale můj starý přítel, Jeho Výsost šejk Ahmed Karim bin Mohamed Al Hamadi, všeobecně známý prostě jako šejk Karim, majitel Prince of Troy.

Ahmed Karim je živelný, bezstarostný Arab. Bylo mu dvaadvacet, když jeho otce, vládnoucího emíra, zavraždili jeho vlastní generálové, protože jim zabránil rozpoutat další válečný konflikt se sousedním státem. Mladý muž se stal princem, jako nový vůdce země očistil armádu od otcových vrahů a nastolil v regionu trvalý mír. Vyvedl svůj národ, oplývající ropným bohatstvím, z temného středověku rovnou do jednadvacátého století a dnes, o pouhých třicet let později, je jeho země finančním i turistickým centrem Středního východu.

Ani šejk Karim se ale nedokáže vyhnout občasné krizové situaci ohrožující jeho pozici. Vládne spravedlivou, ale pevnou rukou, a to takřka doslova. Několik skandálů se zrodilo poté, co jeho snaživí úředníci překročili hranice své pravomoci, zvláště při jednání se zástupci mnohem liberálnějších evropských kultur. Proto jsme spolu v minulosti již spolupracovali.

Ze složky od Georginy jsem se dozvěděl, že šejk Karim systematicky pořizuje špičkové dostihové koně a zjevně má v úmyslu časem překonat ostatní arabské majitele. Svého prvního dvouletka poslal k trenérovi Oliveru Chadwickovi teprve nedávno, před devíti lety, a dnes mu v několika různých zemích trénuje už nějakých dvacet plnokrevníků.

Většina šejkových koní stojí ve Spojeném království stále především u Chadwicků, ve stájích Castleton House na Bury Road v Newmarketu, a od Prince of Troy se očekával úspěch v Derby.

Zpráva jasně říká, že mám vystupovat jako zástupce šejka Karima a jednat přímo s Oliverem Chadwickem. Prý mu bylo řečeno, že mne má očekávat.

Pokud to správně chápu, Oliver je Ryanův otec, hlava dostihové dynastie Chadwicků. Georgina přidala i pár informací o rodinném zázemí, včetně odkazu na článek v Racing Postu, vydaný před pěti lety, když Oliver odešel do důchodu a funkci hlavního trenéra převzal Ryan.

Oliver Chadwick je synem Vincenta Chadwicka, který koupil Castleton House na Bury Road krátce po druhé světové válce. Vybudoval první dvůr se stájemi a dostihové koně začal trénovat v roce 1950.

Když v sedmdesátých letech zahynul při dopravní nehodě, trenérskou licenci po něm nejprve převzal Oliverův starší bratr James, ale ten se o pouhé čtyři roky později odstěhoval do jižní Afriky, a tak licence přešla na Olivera.

Právě on během posledních tří desítek let budoval reputaci rodinného podniku a stáje Castleton House jsou dnes vnímány jako jedno z nejlepších tréninkových zařízení v zemi. Krom šejka Karima tu mají koně i jiní majitelé z řad britské dostihové smetánky.

Oliver se ovšem činil i na jiném poli, jak jsem se ve složce dočetl. Je potřetí ženatý a z prvních dvou manželství má po dvou dětech – tři syny a jednu dceru. Všichni tři chlapci jsou činní v dostihovém sportu.

Nejstaršímu Ryanovi je dvaačtyřicet, je bývalý dvojnásobný šampion, a než kvůli zranění odešel do žokejského důchodu, jel pro svého otce koně při mnoha z jeho největších triumfů, včetně vítězů Derby, Oaks, St Ledger a Poháru chovatelů. Pak od otce převzal vedení stájí.

Druhý ze synů, o dva roky mladší Declan, sklidil jako žokej také mnoho úspěchů, byť svého bratra nedostihl. Stejně jako on se také po odchodu do jezdeckého důchodu dal na trenérskou dráhu. Vede malé stáje na okraji Newmarketu a pomaličku se začíná jevit jako slibný talent do budoucna.

Nejmladší z bratrů je dvaatřicetiletý Tony, jediný stále ještě svobodný z potomků Olivera Chadwicka. Působí doposud jako aktivní žokej, i když žádných závratných úspěchů na rozdíl od starších bratrů nikdy nedosáhl, ovšem v poslední době se, nejen v novinách, spekulovalo, že by měl v nadcházejícím Derby sedlat Prince of Troy.

Benjamínkem mezi Oliverovými dětmi je jeho jediná dcera, devětadvacetiletá Zoe. Provdaná je sice Robertsonová, ale sama zjevně dál používá dívčí jméno. Když jí bylo osmnáct, odešla z Newmarketu do Londýna, ve dvaceti se vdala a v současné době žije s manželem a dvěma dětmi kousek od stanice metra South Ealing. Georgina do zprávy připsala poznámku, že Zoein manžel se jmenuje Peter a snad je realitním makléřem. Přímo k nim domů se naši agenti, vzhledem k časové tísni, zatím podívat nestihli.

Opřel jsem se v kupé do sedačky a hleděl na krajinu za oknem, ubíhající rychlostí 160 kilometrů v hodině. Přišlo mi, že kolegové při sestavování zprávy odvedli v tak omezeném čase kromobyčejně dobrou práci. Jednu věc jsem se ale bohužel ve zprávě nedočetl, totiž že v rodině Chadwickových zuří mezi sourozenci otevřená válka.

To zjistím, až dorazím do Newmarketu.

Bury Road byla z obou stran uzavřena, průjezd blokovala tři veliká červená hasičská auta. Z nich na všechny strany trčely obrovské vysokotlaké hadice na vodu. Navíc tu byly také dva televizní přenosové vozy, na střeše s roztaženými talíři satelitních vysílačů. Členové štábů se bezcílně motali sem a tam, bezpochyby čekali na další hlášení o postupu hašení a příští vstup do vysílání.

Šofér, který mě díky Georgině vyzvedl na nádraží v Cambridge, mi zastavil, jak nejblíž bráně stájí Castleton House to šlo. Vyskočil z elegantního černého mercedesu jako první, přispěchal mi otevřít dveře a čekal, až vystoupím.

„Pokusím se tu na vás počkat, pane,“ sdělil mi. „Pokud mne pošlou pryč, zaparkuji někde poblíž.“

„V pořádku,“ řekl jsem. „Děkuji. Až vás budu potřebovat, zavolám vám, ale vůbec netuším, za jak dlouho to bude.“

„Budu čekat,“ ujistil mne. „Nespěchejte prosím, mám s sebou knihu. Pokud chcete, můžete si zavazadlo nechat v kufru.“

„Rád,“ přisvědčil jsem. „Díky.“

Vzal jsem noviny, zkontroloval, že mám mobil, a vystoupil jsem. Okamžitě jsem ucítil silný pach spáleniny – a nemluvím o libé vůni zahradního grilování, ale o dráždivém zápachu spáleného masa. Málem jsem se jím zalkl a chtělo se mi zvracet.

Už jsem požáry v minulosti řešil a upřímně je nesnáším.

Nevybírají si, nedají se předvídat a zničí naprosto všechno. Po povodni fotografie svých milovaných zase vysušíte, i obrazy se dají zachránit, byť poškozené, ale k rozeznání. Oheň je krutý, vezme člověku vše.

Navíc bývá většinou způsoben náhodou nebo Božím přičiněním – bleskem, elektrickým zkratem či jiskrou z krbu. Požár většinou nikdo nezaloží úmyslně, přesto je lidskou přirozeností hledat někoho, na nějž své neštěstí můžeme svést. Jak to, že si někdo nevšiml plamenů dříve? Proč hasiči nepřijeli rychleji? Jak nám mohli namontovat vadný kotel? Proč my? Proč? Proč?

Není divu, že mezi emocemi často převládne vztek a oběti se vztekají na kohokoliv s funkcí. Jejich potřeba pohnat někoho k odpovědnosti bývá nesmírná. Obyvatelé budovy Grenfell Tower, jež lehla popelem v západním Londýně, z plných plic volali po spravedlnosti, jako by nalezení obětního beránka mohlo vrátit život přátelům a příbuzným, které ztratili, a jim navíc všechen nábytek.

Ale neodsuzuji je, na jejich místě bych asi nejednal jinak.

Oheň se podobá tomu, jako by se vám někdo vloupal domů a ukradl vše, co je vám drahé, jen ještě několikanásobně horší. Při krádeži se alespoň máte na koho zlobit, koho obviňovat, a chabou naději, že se vám ukradené věci vrátí.

Po požáru zůstane jen naprosté zoufalství. Tedy pokud šlo o nešťastnou náhodu.

Jakmile jsem vešel hlavní branou do stájí Castleton House, zastoupil mi cestu mladý policista v uniformě.

„Mohu vám nějak pomoci, pane?“ zeptal se.

„Hledám Olivera Chadwicka.“

„Proč? Vy jste od tisku?“

„Nikoliv,“ odvětil jsem. „Jsem Harry Foster.“ Podal jsem mu jednu ze svých vizitek. „Jsem očekáván.“

„Počkejte tady,“ nařídil mi a odkráčel k několika starším uniformovaným policejním důstojníkům, již stáli v hloučku vedle velkého domu po mé levé ruce.

Dokonce ani odsud nebylo těžké poznat, z které strany se line smrad spáleniště. Z ohořelých trosek ještě stoupal dým. Budova spálené stáje byla zjevně stejná jako dvě další hned vedle, které naštěstí zůstaly stát. Všude kolem mne byla zem pokrytá vrstvou popela, který plul vzduchem jako sněhové vločky.

Tři stájové objekty spolu s obytnou budovou původně tvořily čtverec kolem hlavního dvora. Uprostřed byl dokonale posekaný trávník, okolo něj vysázené jarní květiny, jejichž růžovo-zeleno-červené barvy ostře kontrastovaly s cukrově bílými fasádami a šedivou střešní krytinou. Mezi květinami a domem byl všude dostatečně široký průchod.

Nádhera.

Až na to, že proti mně, na opačné straně čtverce, jsou teď sněhobílé zdi začouzené kouřem a střecha je ta tam. Z jedné ze stájí zbyly jen obvodové zdi a pár ohořelých trámů, trčících k nebesům, jako by žalovaly Bohu, že dopustil takovou tragédii.

Napravo, kousek ode mne sedělo v trávě pět hasičů, opírali se o dům. Žluté helmy ležely vedle nich, těžké ohnivzdorné kabáty měli rozepnuté. Usmál jsem se na ně, ale dokázali mi úsměv oplatit jen vyčerpaným úšklebkem. Čela měli zbrocená obrovskými kapkami potu.

„Dobrá práce,“ řekl jsem jim.

„Ubozí koníčci,“ zatřásl hlavou jeden z nich.

„Nemohli jsme nic dělat.“

„Alespoň jste zachránili ostatní budovy,“ ukázal jsem na zbylé dvě stáje a dům.

Viděl jsem, jak jejich kolegové stříkají vodu na boční stěnu obytného domu, aby se snad ještě nevznítil žárem sálajícím ze spáleniště.

Mladý policista se vrátil. Podle všeho dostal povolení pustit mne dál.

„Všichni jsou v kuchyni, tudy,“ ukázal na dveře.

„Kdo všichni?“ zeptal jsem se.

„No, všichni, celá rodina.“

Tón jeho hlasu napovídal, že z nich není úplně u vytržení, ale vyjádřil se alespoň slušně.

Podle Georgininy zprávy Ryan sice oficiálně převzal vedení stájí a tréninků, ale v domě dál žije jeho otec. Ryan se ženou zůstali bydlet v moderním domě na Fordham Road, který si postavili v roce, kdy se poprvé stal šampionem.

Překročil jsem hadice napnuté proudem vody a vydal jsem se ke dveřím, na které policista ukázal.

Zaklepal jsem.

Otevřít ale nikdo nepřišel, nejspíš proto, že ti uvnitř mé klepání ani slyšet nemohli. Nejenže na sebe pokřikovali hasiči a ze silnice hučela čerpadla, ale navíc zevnitř bylo slyšet hádku.

Vstoupil jsem do místnosti, jež se ukázala být stájovou kanceláří. U dvou zdí stály dřevěné psací stoly a židle se strmým opěradlem, které by zoufale potřebovaly přečalounit. Na všech stolech stály počítačové monitory, nyní ale byly vypnuté, a nad nimi, na řadě dřevěných kolíků, visela spousta různobarevných dresů. Oknem vedle dveří má pak ten, kdo sedí u vzdálenějšího stolu, skvělý výhled na dvůr před stájemi.

Z domu se ozývaly vzrušené hlasy, a tak jsem prošel krátkou chodbou z kanceláře ke kuchyni, jejíž dveře byly lehce pootevřené.

„Tobě je to beztak jedno!“ slyšel jsem jasně a zřetelně hlas rozezleného muže. „Házels mi klacky pod nohy při každé příležitosti.“

„To není fér!“ ohradila se pisklavě jakási žena. Hlas jí rozrušením skoro přeskakoval.

„Za to, že se šejk rozhodl koně přestěhovat, Declan nemůže.

Vždycky se ti snažil pomáhat.“

„To jistě! Tomu říkáš pomoc? To si snad děláš srandu, ty blbá krávo!“

„Takhle s Bellou nemluv,“ ozval se další naštvaný muž. „Pokud máš se mnou nějaký problém, tak pojď ven. Vyřídíme si to jako chlap s chlapem.“

„Stačí!“ zařval starší muž. „Máme dost starostí i bez toho, abyste se chovali jako dva rozmazlení spratkové na pískovišti. Proč spolu proboha nedokážete vyjít?“

Zůstal jsem stát za dveřmi v chodbičce ze dvou důvodů. Zaprvé jsem svým nenadálým příchodem nechtěl uvést do rozpaků rodinu uprostřed slovní bitky a zadruhé jsem se takhle mohl leccos dozvědět. Jeden nikdy neví, kdy náhodou zaslechne něco užitečného.

Hádka ale zdánlivě utichla, slyšel jsem už jen běžné zvuky domácnosti, a tak jsem na dveře do kuchyně hlasitě zaklepal.

Všechno uvnitř okamžitě umlklo. Vyčkával jsem.

Po pár vteřinách jsem uslyšel kroky a dveře přede mnou doširoka otevřel malý postarší muž s hustými vlnitými prošedivělými kadeřemi.

„Pan Chadwick?“ zeptal jsem se. „Oliver Chadwick?“

„To jsem já,“ přikývl.

„Harrison Foster,“ řekl jsem. „Z firmy Simpson White. Mám za to, že mne očekáváte.“ Podal jsem mu další vizitku.

„Ano,“ moc nadšeně nezněl. „Pojďte dál.“

Celkem jich bylo v kuchyni sedm, čtyři muži a tři ženy.

„Já jsem Ryan Chadwick,“ přistoupil ke mně rozhodně jeden z mužů a podal mi ruku. „Trenér.“ Jako by otci z oka vypadl. Byl drobný, šlachovitý, měl podobné rysy a ty samé vlnité vlasy, i když většinou ještě tmavé, jen pár šedých pramenů na spáncích. „To je moje žena, Susan.“

Susan Chadwicková je drobná bruneta, které ani katastrofální požár v tchánových stájích nezabránil obléknout se elegantně a nanést si na rty zářivě rudou rtěnku.

„Declan Chadwick,“ promluvil další z mužů a přistoupil ke mně s napřaženou paží. „Ryanův bratr. Arabella, moje paní.“

Arabella byla o dobrých osm až deset čísel vyšší než manžel, měla dlouhé rovné blond vlasy s pěšinkou uprostřed. I ona si stihla udělat make-up s růžovými stíny a silnou vrstvou řasenky.

„A já jsem Tony,“ dodal čtvrtý muž a popošel kupředu. „Chadwickovic nedochůdče.“ Zasmál se, ale ostatní se k němu nepřidali. Vím sice, že Tonymu už je přes třicet, ale díky drobnému zevnějšku a svěží tváři vypadá daleko mladší. Měl na sobě upnuté džíny a mně prolétlo hlavou, jestli si je nekoupil v dětském oddělení.

Zbývala tedy už jen jediná žena, která mi až po chvíli nepříjemného ticha sama vyšla vstříc. „Já jsem Maria,“ řekla. „Oliverova žena.“

Ona jediná ze všech přítomných žen vypadala, že ji oheň pravděpodobně probudil – dlouhé světlé vlasy měla stažené do rozcuchaného culíku, na sobě volnou šedou mikinu a tepláky.

Georginina zpráva tvrdí, že Maria je Oliverova třetí manželka, a zjevně není matkou ani Ryana, ani Declana.

Jednak v podstatě nevypadá starší, a jednak je zjevně vůbec nezajímá. Když jsem si s ní potřásl rukou, oba se otočili, jako by jim vadilo na ni byť jen koukat.

Zlá macecha, prolétlo mi hlavou.

„Mohli bychom si někde promluvit o samotě?“ požádal jsem Olivera.

Pohlédl na mne trochu udiveně. „Před mými syny můžete mluvit o všem.“

Dal bych přednost soukromí, ale když na tom trvá, budiž. Díval jsem se střídavě na každého z nich. „Jmenuji se Harry Foster. Jsem právník a jsem tu jakožto osobní vyslanec šejka Karima.“ Rozdal jsem další vizitky. „Šejk má enormní zájem na tom, aby nebylo řečeno ani učiněno cokoliv, co by mohlo vrhnout špatné světlo na něj či jeho pověst, a leží mu na srdci váš osud, a tedy i vašich stájí. Je nezbytné, aby všichni pochopili, že nikdo z vás nebude nikomu poskytovat vůbec žádná vyjádření, a především ne tisku, aniž by obsah svého sdělení nejprve konzultoval se mnou. Dokonce i prosté ‚bez komentáře‘. I to totiž vyvolává dojem, že něco skrýváte. Nejlepší je neříkat vůbec nic. Rozumíte?“

Pohlédl jsem na Olivera, pak na Ryana, Declana a nakonec na Tonyho.

Ve tváři měli vepsáno, jak moc se jim to nelíbí: Co to je za panáka a co si o sobě myslí, že nám tu bude nařizovat, co smíme a nesmíme ve vlastním domě?

„Je to jasné?“ zeptal jsem se znovu.

„Ano,“ odpověděl Oliver.

Podíval jsem se na ostatní, přikývli.

„Dobrá. Můžete mě nyní seznámit se vším, co se dnes dělo? Kdo věděl, že Prince of Troy je jedním z uhořelých koní? A jak se to dozvěděl tisk?“ Ukázal jsem jim titulní stranu novin s palcovým titulkem.

„Mluvil jsem se všemi majiteli, které jsem sehnal,“ řekl Ryan.

„Šejkovi jsem nechal vzkaz.“

Jsem si celkem jistý, že ten by to novinářům neprozradil.

„Dál?“

„Uvědomil jsem Weatherbys.“

„Weatherbys?“ Nevěděl jsem, co tím myslí.

„Vedou veškerou administrativu britských dostihů. Mám povinnost je vždy okamžitě informovat, pokud musím škrtnout přihlášeného koně. Prince of Troy byl přihlášený do Derby. Pravděpodobně vydali mimořádnou tiskovou zprávu, aby předešli dalším antepost ** sázkám.“

„V kolik jste jim to oznámil?“ zajímalo mne.

„Do kanceláří jsem volal o půl deváté, hned jak otevřeli.“

„Vysvětlil jste, proč Prince of Troy škrtáte?“

„Samozřejmě,“ řekl Ryan. „Uvědomil jsem je, že je po smrti, stejně jako těch šest dalších. Je to moje povinnost, a navíc do háje stejně každej ví, že tu hořelo. Hasičský auta stojej na ulici už od půlnoci a dvě a dvě si dá dohromady každej trouba.“ Pokývl směrem k novinám, které jsem ještě stále držel v rukou.

Začínal být docela v ráži a celkem se nebylo čemu divit. Sedm nejlepších koní je mrtvých. Jeho sen o vítězi Derby se doslova rozplynul.

Další hovor přerušilo hlasité ťukání na vchodové dveře. Oliver odešel otevřít a vrátil se s jedním z policejních důstojníků, které jsem viděl venku. Policista při vstupu do místnosti smekl svou stříbrem oprýmkovanou čepici.

„Pan Ryan Chadwick?“ zeptal se.

„To jsem já,“ přistoupil k němu Ryan.

„Komisař Bennett,“ představil se policista. „Nepohřešujete nikoho z personálu?“

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděl Ryan. „Proč?“

„Na požářišti byly nalezeny lidské ostatky.“

* Frankel (nar. 2008, anglický plnokrevník): jediný kůň, kterému se podařilo získat při udílení cen Cartier Racing Awards – Horse of the Year titul evropského dostihového koně roku dvě léta po sobě (2011, 2012). (pozn. překl.)

** Antepost – sázení na události v budoucnu. Jsou často dost výhodné, pokud se ovšem dostih nakonec z nějakého důvodu nekoná, hráč sázku prohrává.

Kapitola 3

Fakt, že kromě mrtvých koní byly nalezeny i lidské ostatky, všechno změnil.

Během několika minut se to všude hemžilo dalšími policisty. Spousta z nich měla na sobě bílé kombinézy forenzních specialistů, někteří i s kapucou a maskou na tváři. Všude kolem natáhli bílo-modrou policejní pásku s nápisem POLICIE – VSTUP ZAKÁZÁN, dokonce i přes dveře vedoucí z kanceláře na dvůr před stájemi.

Do kuchyně vstoupil další policista a požádal Ryana o jmenný seznam zaměstnanců s potvrzením, že jsou všichni živi a zdrávi.

Sehnat seznam zaměstnanců nebyl problém, stačilo pro něj dojít do kanceláře, ale zjistit, kde se teď právě vyskytuje všech šestadvacet zaměstnanců, byl větší oříšek.

„Dvacet odešlo s koňmi,“ vysvětloval Ryan.

Newmarket se v krizi zjevně semknul a okolní stáje nabídly volná místa pro přeživší zvířata. Kam který čtyřnohý svěřenec dočasně přesídlil, bylo velmi pečlivě zaznamenáno, ale jejich lidskému doprovodu byla věnována o dost menší pozornost.

„Kolik zaměstnanců tu i bydlí?“ zeptal se policista.

„Osmnáct,“ odpověděl mu Ryan. „Šest v bytech nad starou stájí, dalších dvanáct na ubytovně za rohem, na novém dvoře.“

„Novém dvoře?“

„Ano,“ přitakal Ryan. „Trénuju v současnosti sto pět koní, nebo tedy trénoval jsem ještě před tímhle vším. Teď už jen devadesát osm. Tři původní stáje na dvoře tady u domu mají po dvanácti boxech, celkem třicet šest, no a na novém dvoře máme čtyři budovy po čtyřiadvaceti boxech, celkem tedy sto třicet dva. Poslední stáj jsme dostavěli na přelomu tisíciletí.

„Bydlel někdo nad tou stájí, co shořela?“

„Ne, díky Bohu ne. Ty dva byty jsme právě rekonstruovali. Už byly skoro hotové a teď jsou prachy v troubě.“ Svěsil ramena a opřel se s mohutným povzdechem o stůl před sebou, jako by málem nedokázal už ani stát vzpřímeně.

„Pane Chadwicku,“ pronesl policista celkem důrazně, „ve vaší stáji leží mrtvý člověk. Potřebujeme okamžitě zjistit, kde jsou vaši zaměstnanci, abychom je mohli vyloučit jako potenciální oběť.“

„Jistě, rozumím. Zkusím to obvolat.“

Následující dvě hodiny Ryan telefonoval svým zaměstnancům a všem sousedům. Declan s Arabellou mezitím odešli hlavním vchodem, jenž vede přímo na Bury Road, a vrátili se do svých stájí. Ryanova žena Susan odjela ke své matce vyzvednout děti a Tony vyrazil do Windsoru, kde v podvečer pojede dva koně.

Život, i ten dostihový, šel dál, alespoň pro většinu zúčastněných.

S Oliverem jsme se posadili u stolu v kuchyni. Odvyprávěl mi, co se dělo předešlé noci.

„Většinou chodívám spát v deset,“ řekl. „Mám ložnici nad starým dvorem, a tak mne o půlnoci probudil křik stájníků. Myslel jsem, že je to zlý sen, jenomže to bylo doopravdy. Budova už byla z velké části v ohni, ze střechy šlehaly plameny. Žár byl cítit i přes okenní tabulky.“

„Kdo z vás se vzbudil první – vy, nebo vaše žena?“ zajímalo mne.

„Já,“ odpověděl. „Maria má vlastní ložnici, spíme odděleně.“ Nuceně se usmál, skoro jako by se styděl. „Prý moc chrápu.“

„Její pokoj je kde?“

„Hned naproti,“ řekl.

„Je z něj také vidět na starý dvůr?“

„Ne, do zahrady. No prostě, okamžitě jsem volal hasiče a pak Ryana. Potom jsem zabušil na dveře Mariina pokoje, abych ji vzbudil, a běžel jsem ven pomáhat. Zachránit koně. Bylo to peklo. Naprosté peklo. Koně nesnáší oheň, mají z něj panickou hrůzu. Museli jsme s nimi bojovat, abychom je dostali ven. Bylo to strašné.“

Ztěžka polkl slzy.

„Žár byl tak strašlivý, že jsme se k hořící budově nemohli ani přiblížit. Jen jsme zevnitř slyšeli koně ryčet, což ty ostatní děsilo ještě víc. Rozhodli jsme se s Ryanem, že musí pryč, tak jsme ty, co se podařilo zachránit, vyvedli dolů do ulice a přivázali je k dřevěné ohradě za Severals. Prostě jsme je tam nechali a běželi pro další. Ve finále skončila skoro stovka plnokrevníků v podstatě na náměstí Newmarketu. Navíc jsme museli myslet na to, aby hřebci nestáli u kobyl, zvlášť těch, co se říjí. Byli sice bez sebe hrůzou, ale pud je silnější, takže to byla docela fuška.“ Nuceně se zasmál.

„Když na to teď pomyslím, je to vtipné. V tu chvíli jsem se ale fakt nesmál.“

„To chápu,“ pronesl jsem zúčastněně. „Co je Severals?“

„Klusácké dráhy na konci Bury Road směrem do města.“ Odmlčel se. „Lidi jsou ale hodní. Když se o ohni dozvěděli, a tamtamy duní rychle, všichni se semkli a pomáhali. Přibližně polovinu koní vzali ke starému Widgerymu, ostatní si rozebrali další. Rozstrkali je, kam se dalo.“

„Kdo je Widgery?“ zeptal jsem se.

„Znáte přece Toma Widgeryho. Dřív trénoval na Fordham Road. Jsou tam veliké stáje, i když teď prázdné. Loni v prosinci zemřel.“

Netušil jsem, o čem je řeč.

„Copak o dostizích fakt nevíte vůbec nic?“ zeptal se mě skoro dotčeně.

„Ani ň,“ ujistil jsem ho.

„Tom Widgery byl nejznámější trenér všech dob,“ vysvětloval mi Oliver trpělivě, jako by hovořil s dítětem. „Vyhrál, co se dalo. Několikrát. Pořád ještě drží rekord v počtu vyhraných klasických dostihů.“

„Nezlobte se,“ řekl jsem. „Mě vždycky víc zajímal kriket.“

Jeho nevěřící výraz hraničil se znechucením, ale pak si zjevně vzpomněl, proč tu sedím, a usmál se.

„Báječná hra,“ řekl nepřesvědčivě. „Ale není to pořádný sport.“

Pro některé lidi ano, pomyslel jsem si, ale to teď nemělo cenu řešit.

„Co koně šejka Karima? Tedy kromě Prince of Troy. Jsou všichni v pořádku?“

Oliverovi se na tváři usadil bolestný výraz.

„Bohužel nikoliv,“ hlesl. „Jeden z těch šesti uhořelých mu patřil také. Slibný dvouletý hřebeček jménem Conductivity. Loni v říjnu, jako roček, stál malé jmění. Teď o víkendu měl běžet tady v Newmarketu. Jsem si jistý, že z něj mohl být šampion. Je ho fakt škoda.“

„Byl pojištěný?“ zajímalo mne.

„Námi ne,“ řekl Oliver. „To je zodpovědnost majitele, takže to mi řekněte spíš vy.“

Jsem si celkem jistý, že Conductivity pojištěný nebyl. Ani Prince of Troy. Šejk Karim by byl stejně ručil sám sobě, a tedy by tratil tak jako tak.

„A stáje? Ty pojištěné máte?“

„No to si pište.“

„Komu bude pojistka vyplacena? Vám, nebo Ryanovi?“

„Mně. Všechno pořád ještě patří mně a Ryan je můj nájemce.

Ani jeden ale nejsme pojištěný proti obchodní ztrátě.“

„Vaše stáje nejsou plně obsazené,“ poznamenal jsem. „Minimálně Ryan má dost volného prostoru, aby dokázal ztrátu dvanácti boxů nahradit.“ Zvlášť když má o sedm koní méně, prolétlo mi hlavou, ale nahlas jsem to neřekl.

„Asi ano,“ připustil Oliver. „To za mě nebývalo. Tehdy stáje praskaly ve švech a čekací listinu jsme měli dlouhou jak týden před výplatou.“

„Obchodně se nedaří?“ zeptal jsem se.

„Ne, to ne… Jen prostě… No, jak bych to řekl… On není já. Pro každého syna je asi těžké převzít profesi po úspěšném otci. Snažím se mu do věcí nemluvit, pokud to jde, ale majitelé… však víte… pořád chtějí, abych ho vedl.“

To mi zní jako recept na zaručenou katastrofu.

„Počet ustájených koní tedy stále klesá, nebo už je opět na vzestupu?“

„Doba je těžká,“ opáčil Oliver. „Lidi už nemají tolik peněz na rozhazování jako dřív.“

Pochopil jsem, že tedy počet ustájených koní stále klesá. Vzpomněl jsem si, co řekla Arabella Chadwicková Ryanovi, když jsem stál ještě za kuchyňskými dveřmi: Za to, že se šejk rozhodl koně přestěhovat, Declan nemůže.

Je načase, abych si promluvil přímo se svým klientem.

*

Než nastal podvečer, ukázalo se pár dalších skutečností, z nichž nejpodstatnější bylo, že všichni Ryanovi zaměstnanci jsou živi a zdrávi. Tělo ve shořelé stáji tudíž zůstávalo neidentifikováno.

„Máte kamerový systém?“ zjišťoval jsem, když jsme seděli u stolu v kuchyni.

„Jo, je tu spousta kamer,“ potvrdil mi Ryan. „Monitorují všechny stáje a vjezdy.“

„Co jste tedy zjistili ze záznamu?“

„Nic.“ Rozhodil bezmocně rukama. „Centrála a pevný disk se záznamem byly umístěny v prostoru pod střechou právě té shořelé budovy. Všechno je pryč. Je to neuvěřitelné. Mám krásně ostré obrázky z nového dvora. Tuny jich mám. Tenhle okruh je řízený z ubytovny pro stájníky. Ale ze starého dvora – nic.“