Copyright © Josef Fousek, 2020

Graphic Design © František Jelen, 2020

© Euromedia Group, a. s., 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6575-9

Motto: „Těžko najdeš klid a mír,

pouštíš hubu na špacír!“

/Áťa Vrtiška 1992/

„Píši o době, kterou prožívám! O radostných pocitech i o setkávání s těmi, kterým se Štěstěna vyhýbá. Miluji každý obyčejný den a někdy doufám, že přestaneme být lhostejnými ovcemi!“

PUSA NA ŠPACÍR

Rád si povídám s lidmi. Stýská se mi říci někomu o tom, jak čas běží, co mne bolí, co mne těší, z čeho mám radost a čeho se obávám. Stal jsem se upovídaným dědkem, který zahlcuje náhodné občany svými zbytečnými názory na svět. Omlouvám své jednání větou: „Pán Bůh nám dal řeč, abychom se domluvili!“

Moudří tvrdí, že mlčeti je zlato a že člověk má vážit vyřčená slova. Jiní naopak tvrdí: „Líná huba, holé neštěstí!“ Také je slyšet větu:

„Kdo mlčí, souhlasí!“ Další znalec varuje: „Bacha na něj, ten by ti vyvrtal díru do hlavy!“ Všechno má svůj rub a líc. Takže můžeme slyšet větu: „Nemá co říct, tak svou hloupost zakrývá mlčením!“ V lidové mluvě se objevují jadrné věty: „Vyhni se mu, je to blafoun! S ním se ke slovu nedostaneš! Mele hubou od rána do večera!“ Pravdou je, že mlčenliví občané nalézají více úcty. Potají se o nich říká:

„Z toho nevypáčíš ani slovo!“ Svým mlčením jako by získávali tajemný respekt. „Nechodí se svými myšlenkami na trh!“ říká se, ale také se ozve jiný úsudek: „Mlčí! Už neví, která bije!“ Vzápětí slyšíme větu o užvaněném sousedovi: „Prázdný sud nejvíce duní!“ A další občan doplňuje: „Kdyby neměl vyřídilku a dobře prořízlou kušnu, tak by kariéru neměl!“

Když všechny plusy a minusy sečtu, říkám si, že se lidem nezavděčíš. Lépe je s lidmi hovořit a nezavírat hubu na zámek. Pomluvám ještě nikdo neutekl. I když prostořecí řeknou i to, co nevědí, přesto nemá o ně zájem tajná policie. Všechno by prozradili.

Jednu obrovskou výhodu bezesporu ukecaní lidé mají. Zásluhou své výřečnosti se mnohdy dostanou z přízemí na místa nejvyšší, až do vyšších pater. Odtud mohou na lidi pohlížet spatra a pátrat, na co myslí ti, kteří mlčí. Ale o tom pomlčím. V žádné době není moudré pouštět pusu na špacír!

PANE SENECO

Pane Lucie Seneco, přiznávám, že do klidného, moudrého a vyrovnaného života mám daleko. Občas si myslím, že hledat smysl života je nesmysl. Vždyť vy jste tíhnul ke stoicismu, ale psal jste tragédie. Nevěřím, že kdokoli může psát o hrůzných počinech člověka, a přitom zůstat stoicky klidným.

Toužil jsem zůstat nad věcí, abych žil vyrovnaným životem. Nikdy se mně to nepovedlo. Zlo je infekční a antibiotika v podobě Dobra ztrácejí účinnost. Vždyť sám jste poznal, jak těžké a nevděčné je zastávat se chudých lidiček. Je podivné kázat o chudobě, když sám kazatel se topí v záplavě bohatství a požitků. Životní cesty se určit nedají.

Napsal jste: „Smysl života má takový smysl, jaký mu dáme!“ Ale stačí jedno podezření a stojíte v lázni s vroucí vodou a z podřezaných žil vytéká krev.

Žil jste v době před Kristem a císař Nero, jako každý mocnář, byl podezřívavý. Mluví-li staré knihy pravdu, napsal jste: „Chceš-li žíti pro sebe, žij pro jiné!“

Jsou to krásná slova. Jsou pro mne smyslem života. Žít, vážit si zázraku života, neubližovat, nezávidět a občas si připomenout dávný výrok klasika: „Nevlídnost je nejostřejší meč!“

A nakonec bych Vám, pane Seneco, chtěl říci, že smysl našich životů nám bohužel určují ti, kteří vyznávají heslo: „Chceš-li žíti pro sebe, nežij pro jiné!“

EPOCHA BAVIČŮ

Existence bavičů, šašků, komediantů, humoristů je pokaždé více méně závislá na politické situaci. Vysmívat se vrchnosti, posmívat se jejím chybám, zveřejňovat její průšvihy – to vše se smí, když se smí! Sebedůležitější veřejné osoby, jsou-li nachytány „na švestkách“, pozbývají své autority. Poddaní ztrácejí strach a za dveřmi si mnou radostně ruce. Anekdota, posměšek, veršíček, jinotaj jsou kořením do vystydlého guláše poddaných.

Legrácek a odvážných narážek ale ubývá s příchodem vlády pevné ruky. Odvaha se stěhuje za zamčené dveře, úsměvy opouští tvář a hlasy se ztišují. Ironie a kritika si hledá jiné cíle. „Proč si pálit prsty?“ Kritičtí vysmívači a smíškové mají rodiny a ty potřebují „peňouze“, klid u krbu, grilované kuře, „šampíčko“ a spolehlivou káru. Motivy satiry se zjemňují a ohleduplně zasahují obyčejné cíle všedních dní. Osvětoví kritici nazývali v totalitním režimu milé nepolitické taškařice „komunálním humorem“! Proč dráždit tygra v kleci? Každý král měl své šašky, kteří hopsali, pitvořili se a cinkali rolničkami. Občas mohli zašeptat i slova, která si vyprávěl u žejdlíků lid. Chytří vládci poznali, že pochvala je účinnější než neustálý otravný boj s nactiutrhačnými jazyky.

My lidé si neradi přiznáváme, že toužíme po pochvale a odměně za svou práci. „Když dostane obr pytel zlata, stane se z něj věrný trpaslík!“ Ti, co baví diváky svým umem, jsou na sklonku života odměněni, ale stávají se terčem závisti.

Nedávno jsem navštívil klatovské katakomby. Míjel jsem řady mlčenlivých měšťanů. Neznámý umrlec měl na hrudi velkou medaili. Šeptal jsem si: „Uplynulo několik století, stačilo by pár kapek Sidolu, hadříček a medaile by byla jako nová!“

Z dálky jsem zaslechl uražený šepot: „S tou medailí si dělejte, co chcete, ale mě nechte laskavě spát!“

RADOSTNÉ VYHLÍDKY

Každý, kdo dosáhne vrcholu puberty, se stává všemoudrým. Ti z nás, co mají za sebou padesát a více let, jsou pro mladé občany staří. Jsme dědkové a báby. Jsme kasičky pro své děti a vnuky. Mladí si dávají výzvy a chtějí se posunout dál. Že se posunují k nám, to ještě nevnímají! Peníze se mnohdy stávají jediným poutem, které nahrazuje vyčpělou rodinnou lásku! Mladí mají dojem, že staří lidé peníze již nepotřebují. „Do hrobu si je nevezmou,“ říkají. „Staří nemusí cestovat, nemusí pořádat ‚pařby‘, nemusí platit vstupné na ‚fesťáky‘, nemusí shánět trávu, aby si šlehli!“ Na léky nám seniorům něco zbyde a kulturu nám dávají v telce seriály.

Občas nám v médiích mladá slečna radí, jak se připravit na smrt, jak šetřit, jak se stravovat a že křížovky bystří paměť. Také nám doporučí, abychom získali titul na univerzitě třetího věku. Naši mladí nás uklidňují: „Knihy si nekupuj, dědo. Jsou drahé. Přinesu ti staré časopisy.“

Stará generace není zbytečná! Je vhodná k hlídání dětí. Můžeme mladým nakupovat, zalévat květiny, vynášet odpadky a hlídat dům, když odjedou na dovolenou k moři. My staří se nemusíme obávat samoty. V domovech seniorů nebudeme sami. Jednou za měsíc – když najdou čas – přijdou děti na návštěvu. Uklidí nám šuplíky, srovnají pilulky, vyčistí brýle, zkontrolují peněženky a přinesou nám dvě kremrole a fidorku. Abychom netrpěli samotou, potomci nás naučí zacházet s mobilem.

Přestože jsme v pozdním věku, zůstáváme voliči! Urnu nám přinesou až do pokoje! I když nikoho na kandidátce neznáme, můžeme svobodně zakroužkovat, jaké jméno chceme.

Neházejme flintu do žita! Až nám bude pětaosmdesát, dostaneme tisíc korun přidáno na důchodu, a když se dožijeme sta let, dostaneme nový „skejtbórd“. Na tom prkně na kolečkách budeme jezdit po dálnici D1, když bude hotová, až do Brna!

DOŽIVOTNÍ NÁLEPKA

Když si lidé zapamatují, že ten či onen je v mládí bavil, rozesmával, dají mu doživotní nálepku. Uplynou celá léta, ale bavič, komediant, vtipálek je zapsán stále ve stejném regále. „Řekni nějakou anekdotu,“ vítají ho místo pozdravu. Nezajímá je, jestli ta veselá kopa zůstala veselou kopou. Společnost stálých „kunšaftů“ očekává odměnu za to, že „profláklého“ kecálka pozdravila. Že toho bělovlasého muže, majícího za sebou osmdesát let života, se dotkly starosti, nepřízeň, pomluvy, zklamání, nemoci, to nikoho nezajímá. „Hlavně aby byla prča!“ Na nudu je nejlepší sranda!

Veterán pozdravil a pomalu odchází. Za ním doznívají hodnotící komentáře: „Jde to s ním z kopce! Podívej se, jak jde pomalu! Už dohrál! Co dokázal? Vždyť nemá ani pořádnou káru, nemá chalupu, noviny o něm nepíšou a chodí oblečený, jako by mu bylo osmnáct! Má na krku kříž! Vypadá to, že se k němu stěhuje pan Alzheimer! Už nepije kafe, ani víno! Pije mátový čaj. Je víc v lékárně než v bufetu! Takhle bych nechtěl skončit.“

A bývalý „srandista“ neví o větách za svými zády. Jen je tuší. Ví, že má na své ošumělé tělesné kastli NÁLEPKU. Je neplatná a dál visí na člověku jako moucha na mucholapce. Ano, je to i můj příběh! Snažím se nezahořknout a dál mít lidi rád. Když potkám své bližní, upřímně je pozdravím. Jen trochu strachu zůstává, abych se nesvěřoval ve zpovědnici, kde čeká pomluva.

Chodí se mnou strach z těch, pro které je výsměch denním chlebem. Zavírám se v panelákovém bytě. Hledám vlídné vzpomínky! Před nedávnem jsem v divadle Metropol v Českých Budějovicích, rodišti mé maminky, stál na pódiu. Zpíval jsem a vyprávěl těm, kteří jako já jsou pasažéry posledního vlaku. Slyšel jsem smích, vnímal úsměvy a byl jsem šťastný. Věřím, že se do sálu z nebe dívala i moje babička Kristýnka a maminka Boženka.

Na nálepku na futrálu kytary jsem napsal fixem: „Nesmíš vidět všechno černě!“

SPOLEČNOST NA ŘÍMSE

Sedím nehnutě u okna, za kterým je kousek mého světa. Na římse, posypané zrním, se odehrávají dějiny. Na snídani přilétají malé pěnkavy, sýkorky, horolezec brhlík a zobou pospolu. Zašustí křídla, k oknu přilétají další strávníci. Maličcí rychle opouštějí jídelnu na římse. Odlétají, „jako když do nich střelí“.

Přiletěly hrdličky, symbol něžnosti. Na hrdlech je zdobí tmavé náhrdelníky a ušlechtilé hlavičky se pyšní štíhlými zobáčky. Malá sýkorka, která se vrátila na hodovní římsu, byla odehnána od „stolu“. Hrdličky zobaly a z nedalekých křovin se dívali malí vyhnanci. Jako přízrak se snesl na římsu další strávník. Černá straka! Zaútočila na hrdličky a opanovala hodovní stůl. „Silnější vyhrává!“ Maličcí z křovin opatrně prolétli okolo štědrého okna. Když velcí a draví hodují, není radno je obtěžovat! Je nebezpečné strkat hlavu do kastrolu, i když ten kastrol patří všem! Tomu, kdo má ostrý zobák, na právu nezáleží!

Straka odlétla. Umlkly synkopy zobáků bubnujících do plechu římsy. Hrdličky se vrátily. Nezobaly dlouho. Stín zakryl okno. Přiletěla holubí letka. Hrdličky prchaly. Šest statných nájezdníků se pustilo do hodů. Největší holub měl „ví aj pí“ místo. Zdálo se, že mu jeho soudruzi přistrkují lepší části krmě. Malý zrzavý holub, který se opovážil zobat s kolektivem, byl rázně „vyzobákován“ na okraj římsy. Měl asi velký hlad. Nedbal klovanců a občas si ukradl zrníčko.

Letka vyčistila římsu a odlétla k protějšímu domu. Usedla na trámu pod střechou, hezky pospolu, jeden vedle druhého. Začalo pršet. Zrzavý se chtěl přimknout ke svým druhům do chumlu. Utržil několik klovanců. Seděl na okraji trámu a choulil se smutně před vytrvalým deštěm. Pochopil jsem rčení: „Lišíš-li se, jsi nenáviděn!“

SPOLEČNÉ MYŠLENÍ

Snad jediné, co ještě člověk nedokázal vytvořit, je společné myšlení. Jsou snílci, kteří věří, že by svět byl rájem na zemi, kdybychom měli všichni kolektivní názor. Každý z nás by měl rád stejnou barvu, stejné ovoce, stejnou píseň, stejný nápoj, stejné počasí, stejnou ženu, stejného muže, stejný oděv, stejné květiny. Žádné nesváry, žádné protesty, žádné revoluce, manifestace, války… Lidé by se vždy dohodli! Všeobecný souhlas se vším by uskutečnil dávné přání idealistů: Žít v míru a přátelství! Nikdo by se neptal, kdo je Němec, kdo Rus, kdo Američan, kdo Syřan, kdo Francouz, kdo Španěl. Žádných rozdílů by nebylo. Modlitby by zněly stejně vroucně v každém kostele i chrámu.

Občan by v restauraci slyšel vlídného číšníka: „Přinesu vám cokoli!“

A občan by přikývl: „To jsem právě chtěl!“

„Jaké šaty byste chtěla, paní?“

„Jakékoli!“ odpověděla by dáma prodavači.

„Máte rád bouřku?“

Tázaný odpoví: „Mám rád všechno! Bouřku, déšť, fujavici, sníh, léto, zimu, podzim i jaro.“

„Půjdeme na fotbal nebo na hokej nebo na golf nebo na pivo nebo na tenis?“

A ozve se klidná odpověď: „Vždyť je to jedno. Máme rádi všechno!“ Jediným problémem by asi bylo, že lidé by měli rádi i ty věci, které patří jiným. Závěrem své laické filozofické úvahy o svém návrhu pochybuji. Společné myšlení je nemožné, ale dá se nařídit zákonem a lidé by tvrdili, že souhlasí se vším, co se jim nabízí. Ve skrytu by nadávali na všechno to, o čem tvrdili, že mají rádi.

Když přemýšlím, co všechno jsem v životě musel učinit, přestože jsem nechtěl, usuzuji, že jsem vlastně nežil já, ale někdo, kdo žil za mne! Slovo člověk by mělo být vyměněno za slovo PLUH. S tím dokáže orat nejlépe vůl! I ten, s kterým je oráno! „Být volem je natolik výhodné, že ho mnozí lidé napodobují.“ Na orbu je zapotřebí půdy. Pospěšme si, než ji developeři rozprodají!

TIMOKRACIE

Učený pan Solón se narodil okolo roku 639 před Kristem na Kypru. Byl jedním z řeckých zákonodárců, takzvaných archónů.

V roce 1939, tedy o 2578 roků později jsem se narodil jako syn služebné a nezaměstnaného truhláře. Jediné, co mne spojuje s dobou pana Solóna, je, že píši také básně.

Ve škole nás naučili, kdo je to pan Mičurin, který křížil vše, co se dalo, ale o panu Solónovi jsem se dočetl až ve staré knize. Jeho zásluhou vznikla TIMOKRACIE, což byla společnost, v níž jsou funkce a hodnosti určovány dle výše jmění!

Archón Solón, politik a filozof, rozdělil obyvatelstvo dle majetku do čtyř skupin. Pane Solóne, ani naše země nezůstala pozadu, u nás byly také třídy. Pracující třída byla vládnoucí a pracovala rukama. Buržoazní třída se živila hlavou a z ní byli dáváni lidé za trest do třídy pracující. Takže se rázem dostávali do třídy vládnoucí. Pan obuvník Moucha byl v roce 1952 nazván nepřítelem dělnické třídy. Byl dán na stavbu k lopatě a stal se proletářem. „Kdo neměl mozoly, nebyl člověk!“

Nyní tu máme, pane Solóne, demokracii. Lid je osvobozen od duševního znásilňování, není vykořisťován, je vykonavatelem státní moci a svrchovaným vládcem. Třídy se u nás změnily. Jsou tři: horní – výborně situovaná, střední – dobře situovaná a spodní – hůře situovaná. Vaše učení, pane Solóne, nezaniklo. Naopak! Vaše TIMOKRACIE, jak se té vaší době říká, vítězí! Ale s malým rozdílem. Vy jste hlásal: „Všichni mají v timokracii spravedlivě rozděleny práva i povinnosti.“ K tomu jsme u nás ještě nedospěli! Stále platí: „Co je dovoleno pánovi, není dovoleno kmánovi!“ Ve slovníku jsem si přečetl, že staromódní slovo KMÁN se již nepoužívá. Vzniklo nové rčení: „Co je dovoleno pánovi, není dovoleno nám!“

Prý jste také zrušil dlužní otroctví. Srdečně jsem se rozesmál.

Škoda že jste nám nezanechal recept!

KLÍČE

Nevím, zda má slovo klíč něco společného s klíčením. Někdy si myslím, že ano! Ztrátou klíčů začíná klíčit strach: „Kde jsem klíče ztratil? Kdo je našel? Kdo je odcizil? Kdo nám vykrade byt?“ Kdyby se nekradlo, byly by klíče zbytečné. Klíčníci by byli nezaměstnaní! Ale všechno je jinak!

Snad každý z nás někdy ve svém životě poznal ten pocit strachu, který začal klíčit ve chvíli, kdy jsme prohledávali kapsy, tašky, šuplíky, kdy jsme usilovně přemýšleli, kde jsme ten prokletý svazek s klíči nechali. V té chvíli zoufale přemýšlím: „Kde jsem byl? S kým jsem mluvil? Kdo mi je mohl odcizit? Kde jsem je mohl ztratit?“ Vracím se na ulici a jdu po cestě, po které jsem šel před hodinou. Hledím k zemi a v duchu se modlím, abych zahlédl ten pestrý svazek klíčů na lesklém kroužku s figurkou pro štěstí. Bojím se říci své ženě pravdu. Mlčím a hledám ve stejných kapsách, v kalhotách, v saku, které jsem ten den vůbec na sobě neměl. Klíče nikde!

Hrůzná vidina mne straší: telefonuji zámečníkovi, že nechávám vyměnit zámek… Znovu se vracím do míst nedávných kroků. Hledám viníka! Proč je svět zkažený? Proč musíme ostudně zamykat své domovy a obávat se nezvaných hostů? Proč lidé berou druhým jejich majetek? „Já bych klíče, které bych našel, okamžitě vrátil!“ Jsem sklíčený ztrátou!

Večer sahám – snad už posté – do stejné kapsy. Radostně křičím! Klíče jsem našel pod kapesníkem. Děkuji všem svatým. Usínám. Přichází sen. Stojím uprostřed jarních petrklíčů. Z radosti se mne zmocnila kolika. Paklíčem otvírám dveře do lékárny. Na prázdném regále se skví nápis: „Endiaron pro Čechy není! Byl prodán výhodně do zahraničí!“ Šouravým krokem jsem se došoural k blízkému křoví. Bylo příliš pozdě! Klíčový problém jsem nezvládl!

AUTONADLIDÉ

Pánové Werich a Voskovec zpívali: „Je to pravda odvěká, šaty dělaj člověka. Kdo je nemá, ať od lidí pranic nečeká…“ Dnes by dostala tato moudrá píseň jiný tvar. Ležérní šat a oprané džíny jsou v módě. Symbolem důležitosti se stalo auto.

Poručík Columbo, kdyby zastavil svůj omšelý „pežot“ mezi fáry našich samozvaných celebrit, byl by pokládán za „socku“, která omylem zaparkovala mezi vyvolenými. Žádný titul, žádný úspěch, žádné zásluhy neomluví opovážlivost, že si někdo troufnul přiblížit se k rautovým AUTONADLIDEM. To by bylo černou skvrnou ukápnutou do čistého jezírka, kde plavou zlaté rybičky a na lehátkách se vrtí unylé fitcentrové štěbetalky. Všechny zraky by se upřely na škodovku starou možná už deset let. Omšelou, a hrůza hrůzoucí, na boku má škrábance a jedna poklice na kole chybí. Mercedesy, audinky, pežoty, volkswageny a bavoráky jako by chtěly poodjet z blízkosti nepozvané rachotiny. „Kdo si dovolil přijet mezi nás s tou popelnicí? Proč dovolují, aby u nás v eurozóně kazily ovzduší ojetiny? Kde byl ‚bodygárd‘?“

Silnice předvolebně záplatovaná se kroutí českou krajinou strdí a mlíčí. Klakson burácí z luxusního porsche, které se tlačí na letitou dáčii. Rozpálená silnice se stává posluchačkou autoslovníku: „Uhni, dacane! Kup si něco rychlejšího! Dej to do šrotu! Nech ten škopek doma! Nebrzdi provoz! Přidej, nebo tě smetu!“

Jdu zablácenou ulicí. Zastavuje mne otázka: „Kdy si koupíte něco pořádnýho? Tohle dejte do šrotu.“ Odcházím a zpívám si do kroku:

„Je to pravda odvěká, auto dělá člověka. Kdo má horší, ať od lidí pranic nečeká…“

Zastavuji se na kus řeči se svým starým známým, úspěšným mužem a majitelem nádherného pežota. „Je to nádherná práce!“ pochválil jsem upřímně vůz.

Usmál se: „Kdybych omládnul o dvacet let, klidně bych jezdil na oslu!“

MEDIÁLNÍ KOUZLO HLASU

Z mediálních pramenů vchází do našich uší záplava hlasů. Mnohým je radost naslouchat! Mnohé uklidňují a nebudí z dřímoty. Vcházejí do myslí a potěší! Bývají i okamžiky, kdy hodnota informace je poškozena způsobem sdělení. Není všem nadělen líbivý hlas! Naskakuje husí kůže, když skřehotající hlas demonstruje myšlenky umělců, filozofů a politiků. Interpreti jsou bez viny. Osud jim dal zabarvení hlasu, které se nedá změnit. Proto nás oblažují kuňkalky, ječivky, šišlouni, huhňálkové, koktalky a kecálisté. Občas se můžeme při poslechu naučit i jódlovat.

Sedíme v tichu domova a trousíme poznámky: „Z toho to leze jak z chlupatý deky! Tamten za větami používá citoslovce ééééééé! Jako by se mu chtělo!“ Nelze opomenout, že posluchač pozná blafala, pro kterého je mikrofon lízátko egoistů. Jiný „vzácný“ host mele stále stejné dokola. Redaktor nemá sílu zvolat: „Zavři klapačku, vejtaho!“ Nebylo by to etické. Rozhovory, Židle pro dva, Na slovíčko – to vše bývají ingredience bramborové polévky!

Řečnění a mlácení prázdné slámy v médiích má ale jednu výhodu. Zachovávají se nám milá česká slova: „Šumluje, blekotá, cancá, papouškuje, štětí se…“ Obden slyšíme: „Byl v nesprávný čas na nesprávném místě! Byl ve správný čas na správném místě! Dejme si ruku na srdce! Přiznejme si, občané! Petr fakt nakopne Prahu! Důležitý je saunový svět! Bylo to účelové! Hoď po mně kamenem, kdož jsi bez viny!“ Takové zprávy nelze jen tak prožvatlat. Dříve hlídala prostořekost autorů „cenzůra“ a teď je korektorem „fejsbůra“! Té nezáleží na formě, blábolech a šumlech – více ji zajímá obsah!

Abych se zastal sdělovacích chrličů: Není snadné sdělit národu, že utekl ze zoo vlk, vzápětí po reklamě chválící vynikající účinky dubové kůry. Táta mi říkával: „Raději poslouchám nesmělého koktala, který mluví pravdu, než kecala, který lže, jako když tiskne, a mlátí prázdnou slámu!“

DEN JAKO JINÝ

Probudil jsem se do nedělního rána. Den jako jiný! Dlouho do noci jsem psal. Zapnul jsem CD přehrávač. Uvítali mne Pražští pozounéři a Fanfáry Bedřicha Smetany. Má žena zašeptala: „Pepiku, ty se chceš snad stát prezidentem.“

Povzdechl jsem: „Už je pozdě, Jarmilo.“

Jako vždy mi pomáhá ke klidu duše hudba, která je vlídná, něžná a hojivá. Výběr ponechávám svým náladám. Naslouchám hudbě a hledám inspiraci. Hudba ovlivňuje věty mých básní, textů a veškeré literární tvorby. Některé hudby se obávám. Přivádí mne jako bloudícího poutníka do krajů, které jsem navštívit nehodlal. Světu rozumím stále méně! Ztrácím odvahu! Zdá se mi, že jsem v kleci, obklopen agresivní společností. Hledám vlídné úsměvy jako motýly na jarní louce. Je jich stále méně. Připadá mi, že i běláskové budou létat za honorář.

Mirek Paleček zpívá ze svého alba „Ježkárny“ skladbu Nebe na zemi. Ale že je nebe na zemi nebo kdekoli jinde, kde jsou lidé, těžko uvěřit. Pro nebe je stále méně místa! Parcel pro multifunkční haly a pro rezidence přibývá! Za oknem se rozburácel motocykl.

„Stále píši o vlídnosti a sám jsem plný neklidu.“ Kolik zbytečných infarktů a mrtvic si zaviníme svou vlastní vinou. Ale je to opravdu jen naší vinou? „Nic s tím nenaděláš! Nic nezměníš! Deptají nás pokutami! Krkavci, hyeny a supové jsou všude!“ Utíkám od doteků skutečnosti do knih a do hudby. Hledám laskavá slova. Vařím si žlučníkový čaj a namlouvám si, že jsem šťastný a že ten odporný čaj je elixír lásky.

Právě ve chvíli, kdy jsem přikusoval dietní suchar ke kaši z vloček, se ozval mobil. Slyším neznámý hlas. „Vypni televizi, vypni mobil, nečti noviny, nečti letáky, zavři rádio, popíjej mátový čaj, nemysli na datum svého zrození, pohlaď svou ženu po vlasech a řekni jedinou větu: ‚Možná že koncem začíná začátek!‘“