PÉRKA, DRÁTKY, KOLEČKA

Copyright © Martina Málková, 2021

Cover © Pavla Brčáková

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4403-6

Olgám

Za milostné verše děkuji eL.

 1

Přála si otevřenou rakev. Prý aby k ní mohlo do posledního okamžiku slunce. Ráda sedávala v otevřeném okně a vystavovala tvář jeho paprskům.

„Hřeje jako úspěch, nemyslíš?“ ptala se mě.

„Co když bude zataženo?“ nepřemýšlím nad otázkou a starám se o její funerální přání.

„To nevadí, čerstvý vzduch taky stojí za poslední rozloučení.“

„Nebo sněžit,“ napadají mě další komplikace.

„Tak to by byla nádhera,“ rozzáří se. „Smuteční průvod kráčí sněhem a do rakve mi dopadají vločky jako peří.“

„Moc si to maluješ.“ Zaostřím fotoaparát a zmáčknu spoušť – CVAK.

„Ty mě fotíš?“

„Ano, sluší ti to.“

Začne pózovat, ale ve svých úvahách nepřestane. „Představ si tu poetiku,“ odloží skleničku, aby mohla své vize dokreslit ladnými gesty paží, „čtyři mladíci v kostýmech mě nesou přes Olšany…“

„Čtyři mladíci? V kostýmech?“

„V kostýmech pierotů,“ odpoví se samozřejmostí.

„Prosím tě…“ začnu se smát – CVAK.

„No, co? Chci, aby to mělo styl.“

„A kde chceš vzít ty čtyři mladíky?“

„U tebe na škole, přece.“

„U mě na škole? Ale co když v té době už na škole nebudu?“

„Chceš skončit?“ lekne se a vypadne z role modelky.

„Nechci! To ty si tady teď plánuješ konec. Myslela jsem… že třeba už dávno nebudu studovat… když budeš potřebovat TY nosiče.“ CVAK.

„Je mi skoro osmdesát,“ připomene mi, „do kdy si myslíš, že tu budu pózovat?“ a nastaví se objektivu.

„Prosím tě, babi, ještě nedávno jsi udělala hvězdu.“ CVAK.

„Tu udělám pořád, jen už se bojím.“

„Celej život cvičíš pět tibeťanů.“

„Celej život mě to taky nebaví.“

„Tak proč to děláš?“

„Dělá mi to dobře na duši. Ale nemá to blahodárný vliv na řídnutí kostí ani to nepodporuje nesmrtelnost.“

„Jsi v kondici.“ Bránila jsem se představě, že by tu už nebyla – CVAK.

„Jsem, to víš, že jsem v kondici, ale člověk musí myslet na všechno, holčičko.“

Zaváhám. „Třeba bude pršet,“ myslím si, že vytahuju povětrnostní trumf.

Znovu se jí vrátí nadšení a jakoby se zasní: „Tak to by bylo úplně nejkrásnější. Jako ta holka v Rumunsku.“

„V Rumunsku? Jaká holka?“

„Mrtvá holka… v Rodně…“ pohledem se vzdálí někam do minulosti.

„Babi!“ ztrácím trpělivost. „To neznám, tos mi nikdy nevyprávěla.“

„Nevyprávěla?“ vrátí se ze vzpomínek, a jak ke mně prudce otočí hlavu, v uších se jí rozhoupou dlouhé náušnice.

„Ne, co je Rodna?“

„To je v Karparech. Vážně jsem ti to nevyprávěla?“

„Bylas v Karpatech?“

Prohlíží si mě zkoumavě a s vyprávěním si dává načas. „To mi nejde na rozum, že bych ti tohle nevyprávěla… spíš si to nepamatuješ…“

„Nevyprávěla!“

„Hm… zvláštní.“ Natáhne se po skleničce a usrkne vína.

Čekám, až se jí v ušních lalůčcích dokomíhají náušnice, aby na fotce nedělaly rozmazané šmouhy. CVAK.

„Nevyprávěla, přísahám,“ odmítám připustit, že bych si nepamatovala některou z jejích historek.

„Myslím, že jste s Jolou ještě nebyly na světě…“ zamyslí se. „No ano, nebyly…“ mhouří oči a snaží se vybavit si podrobnosti. „Ano, ano… vaši měli teprve před svatbou. Vzpomínám si, že jsem odtud přivezla Andulce takovou dřevěnou malovanou krabičku… má ji ještě?“

„Jasně že má,“ musím se usmát, když si uvědomím, jak tuhle barevnou věc moje matka láskyplně opečovává. „Leští ji včelím voskem a schovává si v ní ty tátovy figurky.“

Babička se spokojeně usmívá. Vždycky se tváří spokojeně, když je řeč o ženě jejího syna.

„Babi, co to Rumunsko?“ povzbuzuju ji ve vyprávění, aby mi s ním neutekla k jinému tématu.

„Jo, vidíš. No… byli jsme tam s divadlem tenkrát jako zájezd. V Bukurešti. A nazpátek jsme jeli přes hory, hrozně lilo. Provazy vody, stěrače autobusu zběsile kmitaly, ale stejně se dalo jet jen krokem. Když jsme přijeli do vesnice, museli jsme zastavit, protože zrovna procházelo pohřební procesí. V tom hrozným dešti!“ Výrazem v očích znásobí drama.

Visím jí na rtech a je mi jedno, jak moc přehání. „Neschovali se?“

„Ne! Kráčeli pomalu, tak jak se na pohřeb sluší… jako by tu spoustu vody vůbec nevnímali. Čtyři mladíci nesli na ramenou otevřenou rakev. Když míjeli z boku náš autobus, mohla jsem se do ní podívat.“ Udělá pauzu, aby zvýšila napětí, ve tváři výraz, kterým dokresluje svoje tehdejší rozpoložení.

„Bylo to fascinující,“ pokračuje. „Nebožka byla mladičká, zřejmě ještě panna… bílé šaty… a bílá rakev byla plná bílých kvítků… a vody. Víš, jak jsem říkala, že hrozně pršelo?“ zeptá se jen proto, aby si ověřila, jak moc jsem připoutaná k ději.

„Jo,“ hlesnu.

Z nepatrného gesta pochopím, že je s mojí účastí na rumunském příběhu spokojená. „Míjeli pomalu náš autobus a mně se zdálo, že se to děvče v rakvi vznáší… jako na hladině… rozumíš?“ zase měla ten pohled upřený do minulosti.

„Nechali jí pršet do rakve?“ tajím dech. Nelíbí se mi představa promáčené mrtvoly ani voda cákající přes hranu truhly, pokud nosiči nesrovnali krok.

„Nádherná scéna, viď?“ usmívá se. „Jak od Vláčila.“

Osmnáctého července 1975 lilo jak z konve. Čtyřem pierotům déšť rozpíjel šminky. Když sundali z ramen otevřenou rakev, bylo jasné, že se jim pěkně pronesla. Kolem mé babičky už pomalu stoupala hladina. Byla by nadšená, jak se jí podařilo přiblížit své rumunské inspiraci.

Víko bylo zaklapnuto, těsně před uložením do hrobu. Na hnědé dřevo dopadaly kytky a malé hrudky hlíny, kterými jsme se s ní loučili.

Prohlížela jsem si náhrobek rodinného hrobu Mašlů. Fotky dědečka i otce by už chtěly očistit od jemného mechu. I zlatá linka, která obrázky rámovala, ztratila vysoký lesk. Ovšem fotografie babičky a zářivý text dávaly vědět, že moje matka dokázala přesvědčit kameníka, aby náležitě upravil náhrobní kámen ještě před pohřbem. Výběr fotky konzultovala se mnou a Jolou a všechny jsme se shodly, že tato pár let stará fotka je lichotivá. Vím, že se babičce líbila. Má na ní dlouhé náušnice a závěrka fotoaparátu cvakla, jen co se dohoupaly. Tváří se na ní tak trochu povzneseně. Skoro jako vždycky. Chtěla bych ji obejmout, ale už tu není. Tuhle definitivu mi připomínají čerstvě nablýskaná písmena.

HERMÍNA MAŠLOVÁ – HEREČKA

Proč jsem si na to teď vzpomněla? Je to skoro čtyřicet let! Může za to ten dotěrný novinář? Sedím tu s ním u kafe už půl hodiny a snažím se mu nezírat na zvláštně postavené uši. Jako by si je přeležel.

„Paní Mašlová, co ovlivnilo vaše rozhodnutí?“

„Prosím?“ uvědomím si, že jsem ho neposlouchala. „Promiňte, zamyslela jsem se.“

„To nevadí,“ usmívá se shovívavě. „Ptal jsem se na vaši babičku. Jestli to byla ona, kdo vás ovlivnil, když jste se rozhodovala pro uměleckou kariéru?“

„Ano, byla to ona. Jednou mi řekla: Ten, kdo na jevišti ztratí střevíc, už na něm zůstane.“

„Jak to myslela?“

„Je to stará herecká pověra. Jednou jsem jako dítě vyváděla po nějakém školním představení. Myslím, že se mi na jevišti zula bota a nedokázala jsem improvizovat. Všichni se tomu smáli. Už si to moc nepamatuju. Ale byla jsem potom hrozně protivná a trucovala jsem. Nechtěla jsem už hrát. Neuměla jsem unést neúspěch.“

„Teď už to umíte?“

„Řekla bych, že ano.“ Kreténe.

„A co vaše sestra Jolana? Jaký máte vztah?“

Kreténe blbej. „Je dobrý. Jola žije v zahraničí.“

„A proto je váš vztah dobrý?“

„Tak bych to nevyjádřila.“ Kdo sem toho vola poslal? zuřím v duchu, ale snažím se usmívat.

„Vnímám to tak, že o své sestře nerada mluvíte.“

„To vnímáte špatně.“

„Tak mi pomozte váš vztah pochopit,“ šibalsky se zasměje a blýskne na mě dokonalým chrupem. Okamžitě ho začnu podezírat, že ho implantáty musely stát majlant. Proč neinvestuje i do uší?

„Proč? Nemusíte ho chápat. Není to váš vztah.“ Cítím, že mi dochází trpělivost, a do hlasu se mi vloudí arogance. Nadechnu se a zkusím to napravit. „Ale dobrá, řeknu vám toto: náš vztah je složitý a cituplný.“

„To si lze vykládat různě.“

„Jako novinář jste kreativní. Nebudu tedy překvapená vaší interpretací. Jsem si ale jistá, že mi dáte náš rozhovor autorizovat.“ Usmívám se na něho, co můžu, ale vím, že ho očima porcuju. Nejdřív uši, pak nos a nakonec celou hlavu.

„Když se zeptám na vaše manželství, taky mi uhnete s odpovědí?“

„Není kam uhýbat. Moje manželství je tak, jak má být.“

„Váš muž je dramaturg, jak to ovlivňuje vaši hereckou dráhu?“

„Pozitivně. Vymýšlí mi práci.“ Co jsi čekal, ušoune, že ti řeknu?

„Jaké máte manželství?“

„Ptáte se, jestli se někdy pohádáme? Ano, pohádáme. Je to tvůrčí. Dramaturgii našeho manželství máme na starost oba. A jde nám to moc dobře.“ Nebo co jsi chtěl slyšet? Jestli si zahýbáme? Blbečku.

Vyměníme si úsměvy falešné jako jeho zuby.

„Ještě bych měl otázku k vaší sestře…“

No, tak to zrovna. „Promiňte, mrzí mě to, ale už musím jít. Náš čas vypršel. Mám natáčení, spěchám.“

„Á… tak to je škoda.“ Zaskočila jsem ho. Kiš-kiš.

„Je. A nezapomeňte mi to poslat k autorizaci. Fotku vám dodám.“

„Možná by stačila nějaká z našeho redakčního archivu.“

„Nestačila. Pošlu vám nějakou aktuální. V tom nevidím problém.“ Natáhnu se po kabátu, ale ušoun mě předběhne.“

„Dovolíte?“ galantně mi ho podrží, abych si ho mohla obléknout.

Poděkuju mu jen úsměvem a už chci být pryč. Ještě by mohl vymyslet nějakou další otázku, a na to už opravdu nemám náladu.

„Paní Mašlová, ještě drobnost…“

Vždyť jsem to tušila, skřípu zuby, a silou vůle ve tváři vymodeluju ještě jeden úsměv. „Jaká drobnost?“

„Vaše jméno.“

„Co je s ním?“

„Mína.“

„Nerozumím, na co se ptáte.“

„To je zkrácený tvar, že ano? Celé jméno je Hermína, je to tak správně?“

„Ano, to přece není tajemství.“ Kam ho mám kopnout?

„Jistě, ale proč používáte tu krátkou variantu? Je to proto, aby si vás diváci nepletli s babičkou?“

Tos mě pobavil, chlapče. „Ne, záměna není ten důvod. Babička si jenom nepřála, aby se říkalo stará a mladá Mašlová. Nashle.“

Až před kavárnou si uvědomím, že jsem nezaplatila. Asi vteřinu zvažuju, že se vrátím srovnat účet, ale představa, že se budu muset znovu usmívat na toho otravu od novin, mě zadrží. Jedno kafe ho snad nezruinuje. Mávnu na taxíka a zmizím.

Neměla jsem žádné natáčení. Byla to jen výmluva. Jela jsem rovnou domů. Cestou městem se mi znovu vrátila vzpomínka na Hermínu. A drží se mě pořád. I teď když sedím doma na širokém okenním parapetu. Je to stejné okno. Vyhlídka mé babičky. Taky tu ráda sedávám. Většinou když čtu nové texty. Jako teď. Nebo mému vzpomínání pomáhá dnešní jarní slunce, kterým se nechám hladit? Jako ona. Zničehonic sebou trhnu, protože si uvědomím, že jsem při svém vzpomínání málem upustila Vojtův rukopis. Nechal mi ho na stole, než vzal vodítko pro Vegeše a vyrazili na pravidelnou procházku. Představím si svého muže a psa, jak bloumají na louce u Vltavy. Vojta hází klacky nazdařbůh, Vegeš lítá jak šílenec po trávníku a nadšeně aportuje, často i to, co mu nepatří. Vojta se pak omlouvá za prokousnuté tenisáky a dětské hračky, které Vegeš ukořistil. Pokaždé je jim odpuštěno. Vegeš je stvoření, které svým prosťáčkovským výrazem vzbuzuje úsměv, a Vojta dovede okouzlovat zase po svém. Jednou mi řekl: „Víš, já si o sobě někdy myslím, že jsem roztomilej.“ Kdybych byla nepozorná, nevšimla bych si jeho nenápadné samolibosti, navíc maskované lehkou nadsázkou. On si to opravdu myslel. A někdy i právem.

Začtu se znovu do jeho textu. Už po prvních stránkách mi bylo jasné, že se mu to opět povedlo. Jeho záviděníhodná schopnost modelovat postavy, dát jim hloubku a vrstevnatost. To, jak si dovedl hrát s jazykem, přemýšlet v ději takzvaně za roh. Jeho živé dialogy se učily samy a hře dodávaly správnou dynamiku a spád. Vojtěch Lang, dramaturg divadla s autorskými ambicemi a můj manžel.

V hale klaply dveře a za okamžik se v pokoji objevil Vegeš. Rozčepýřená šedá srst na sebe u vody nachytala všelijakou suchou trávu a chmýří z pampelišek. Vypadal, že se směje. Zajímalo by mě, jestli se dá u psů změřit IQ. Myslím, že Vegešovi by výsledky takových testů znemožnily, aby vůbec dostal psí známku. Navíc je to neurotik. Nesnáší, když se před ním zavřeme v některé z místností, i když jen omylem. Přivádí ho to k šílenství. Štěká na zavřené dveře, jako by je rázová vlna jeho řevu mohla vyrazit. A tak nezavíráme. Vojta ani na záchod.

„Kde máš pána?“ houknu na psa a zdá se mi, že se rozjaří ještě víc. „No, kde máš pána? Podívej, co máš na sobě za bordel. Všechno z tebe opadá tady v baráku.“ Vegeš začne poskakovat a ňafat do haly, jako by volal Vojtu na pomoc.

„Vegeš, pocem!“ slyším z dálky. Pes poslechne a s cvakáním drápů po parketách se odloudá za povelem. „No tak drž!“ poroučí mu Vojtův hlas. „Kudy jsi to prolítl? Ještě tady máš něco… počkej! Drrrž! No jo… ták… hodnej kluk. Vidíš, už jsi fešák. Teď se můžeš jít ukázat paničce.“

„Ty se pojď taky ukázat paničce,“ volám do chodby. „Kde jste byli tak dlouho?“

Vojta se sklouzne v ponožkách po parketové podlaze a vyjde mu to akorát, aby ustál svůj skluz uprostřed pokoje. Vegeš ho nadšeně následuje a asi by mě nepřekvapilo, kdyby ho napodobil a zkusil se sklouznout taky.

Je to normální? ptám se v duchu. Jednapadesátiletej chlap, ale tady to jeho blbnutí mi vždycky připomene, že je mladší než já. Sice jen o sedm let, ale mladší. Chodí běhat a v ložnici má sadu činek. Plánuje z jednoho volného pokoje udělat malou posilovnu a mně už koupil rotoped. Občas na něm šlapu, abych mu udělala radost. Spíš ho ale využívám jako věšák na župan.

„Jsme doma, miláčku.“

„Kde jste byli?“

„Dole u řeky. Kde jinde?“

„No jasně, kde jinde? A u Berků na dvě, že jo?“

„Na jedno. Vegeše to tam dnes nebavilo,“ opraví mě s úsměvem.

„Jo, Vegeše,“ ušklíbnu se. „Vegeš tu má zahradu jak golfový hřiště! Nevím, proč se vůbec musíte chodit courat dolů k vodě.“

„Protože Berka má výčep dole u vody,“ odpoví mi prostě a rozvalí se pohodlně na pohovce. Pes si okamžitě vyskočí za ním, a než stačím slézt z okna a protestovat, vyžene ho Vojta zpět na zem. „To nesmíš!“ Zní to přísně, ale je mi jasné, že když tu nejsem, válí se na světlém čalounění společně, bez sebemenšího ostychu. Kumpáni.

Když ho před rokem Vojta přivlekl domů, byl řádně pod parou. Tedy Vojta. Sotva se držel na nohou a do postele jsem ho musela podpírat. Venku lilo jak z konve a dalo mi velkou práci, než jsem z něho stáhla mokré oblečení. Táhlo z něho jak ze sudu a prozpěvoval si oblíbené blues.

„Ožral ses jak dobytek!“ Byla to zbytečná informace pro mě i pro něho.

„… takový ty slova jako čmeláčci…“ trylkoval si falešně. „… huňatý a milý s kapkou medu…“ Chlupatý host, který přišel s ním, byl promoklý úplně stejně a nesměle poposedával ve dveřích do ložnice.

„Co je to za obludu? Cos to přitáhl?“

„Vegeš,“ mumlal s blaženým výrazem, když jsem mu sundávala triko. Pověsil se mi kolem krku a snažil se mě políbit. „Fuj! Smrdíš!“ Povalila jsem ho zpět na polštář a rozepínala mu kalhoty.

„Vegeš je chudák, miláčku.“

„Jakej Vegeš?“

„Bezdomovec… Vegeš… dal mi ho.“

Stahovala jsem mu džíny a nerozuměla ani jeho popěvkům, ani jeho vysvětlování. „Kdo je Vegeš? Vegeš ti dal psa? Vegeš je bezdomovec? Nebo Vegeš je ten pes?“

„Vegeš,“ vykřikl radostně. Do té doby bezradné zmoklé psisko váhající ve dveřích ložnice se najednou rozběhlo a skočilo za Vojtou do postele.

„Vypadni!“ ječela jsem. „VYPADNI!“ snažila jsem se vystrnadit psa z čistých peřin. Smrděl jak staré mokré hadry a oddaně se krčil ve Vojtově náruči. Ještě chvilku jsem se pokoušela vyřvat psa z postele, ale nakonec jsem to vzdala a šla spát do pracovny.

„Prasata!“ řvala jsem. „Bude to tu jak v chlívě!“

„Miluju tě,“ slyšela jsem za sebou, „Vegeš.“

A teď, s chlupatým brachem u nohou, ke mně natahuje ruku. „Četla jsi mě?“

Sednu si vedle něho a nenápadně od sebe nohou odstrčím Vegešův zadek. „Četla.“

„A? Co na to říkáš?“ Obejme mě kolem ramen a zkouší mi z tváře vyčíst názor.

„No, jak bych ti to šetrně řekla…“ chci si ho chvíli dobírat.

„Nešetři mě!“ usmívá se. Ví dobře, že kritika nepřijde.

„Máš talent, chlapče. Bude to divadelní událost.“

„Díky, děvče.“

„Skvělý téma. Alma Mahlerová. Čuchám kasaštyk.“

„Jo, byla to rozporuplná dáma.“

„Já bych řekla – zajímavá kráva.“

„Ano, ve tvém slovníku. Ale její roli neodmítneš, miláčku, že ne?“

„Taky jsem zajímavá kráva?“

„Jsi zajímavá,“ hraje si prsty s mým pramínkem vlasů. „A skvělá herečka.“

Dovedu být nesnesitelná. A dovedu být i kráva. Nevím, jestli to můj muž vnímá. „A jsem kráva?“

„Jsi moje žena.“

Je to upřímné vyznání, nebo úhybný manévr? Táhne mi pomalu na šedesát a on je pořád přitažlivý pro podstatně mladší ženský. Miluje mě pořád jako před lety? Dívá se na mě pořád tou láskou zamlženou optikou?

„A jsem kráva?“

„Míno, co to zase zkoumáš?“

„Jsem kráva?“

„Nejsi kráva,“ pohladí mě hřbetem ruky po tváři. „Ale někdy se jako kráva dovedeš chovat.“ Říká to mile. „Jsi herečka.“ A něžně. A opravdově.

Mám, co jsem chtěla. Mám chuť roztáčet náš rozhovor do krkolomné spirály otravných otázek, které by mohly vést k rozladění nás obou, až k závěrečnému lopingu – když to teda chceš slyšet, jsi kráva. Odolám. Místo otázky mu položím hlavu na rameno a ledabyle listuju stránkami scénáře.

„Je to hromada textu… pro Almu.“

„Je… a vím, že budeš zářit. Jsi ve výborné formě.“

„Jsem unavená.“

„Chceš mě snad odmítnout?“

„Jistěže ne. Jen říkám, že se cítím trochu unavená.“

„To je jasný, jdeš z role do role. Zkoušíš, hraješ… skoro neodpočíváš.“

„Nejsem nejmladší,“ konstatuju to zdráhavě, a stejně bych si dala facku, že jsem to vůbec řekla.

„Míno! Co to proboha říkáš? Máš před sebou ty nejlepší herecký nabídky! O tomhle jsi vždycky snila.“

„Já vím, to ta únava.“ Svezu se mu do klína, a než se stačím dotknout jeho stehen, pohotově mi podsune pod hlavu malý polštář, co mi čouhal za zády.

„Slapy ti udělají dobře. Pojedeme už zítra,“ konejší mě a hladí mi vlasy. „Máš deset dní volna. Já taky. Už je teplo, otevřeme dveře na terasu…“

„… budeme pozorovat vodu…“

„… a čluny na vodě…“

„… a hřát se na slunci…“

„… a dlouho spát…“

„Ano, dlouho spát,“ souhlasím unaveně, ale s Vojtovou rukou na zádech se cítím příjemně.

„Potřebuješ na chvíli do klidu.“

Zavírám oči a o nos mi zavadí odér z Vegešova kožichu. Funí vedle pohovky. Nevadí mi to.

„Potřebuješ nabrat sílu.“

Ano. Chci přitakat, ale nevím, jestli to říkám nahlas.

„Ničeho se neboj! Jsi skvělá herečka.“

Ano, přikyvuju v duchu.

„Jsi MOJE skvělá herečka,“ skloní hlavu a políbí mě na spánek. „Jsi moje milá… jsi moje milá Mína Mašlová.“ Milá! V tom anachronismu si s nadsázkou liboval.

 2

Láskyplný vztah mezi tchyní a snachou nebývá úplně běžný. Naše rodina byla však tou čestnou výjimkou. Když moje matka oslovila v divadle Hermínu Mašlovou, aby ji požádala o autogram, bylo jí sedmnáct.

„A komu mám napsat věnování, slečno?“ zeptala se tehdy elegantní žena.

„To je pro mě, paní Mašlová,“ culilo se statné děvče. Kulatý límeček šedých šatů, vzorně zapnutý až u krku.

„A jak se jmenujete? Nejste náhodou Miluška, když máte tak milý úsměv?“ žertovala herečka.

„Jmenuju se Anna,“ vrtěla se rozpačitě.

Její urostlá postava velmi snadno sváděla k předpokladům o rázném vystupování, ale ve skutečnosti to byla plachost sama.

„Takže Andulce,“ vyndala z malinké kabelky pero a položila si Annin památníček na šatnářský pult. Úhledným rukopisem začala vepisovat věnování.

„Viděla jsem všechna vaše představení,“ chlubila se moje matka.

„Moc jich není, že?“

„Nemyslela jsem to špatně, paní Hermíno. Ve všech jste úžasná. Obdivuju vás.“

„Jste milá, Andulko. Chcete, abych vám opatřila lístek na zítřejší představení? Sice v něm nehraju, ale je to moc pěkný kus.“

„Já vím, paní Hermíno, já už to viděla.“

„Jste zapálená divačka.“

„Já tu trhám lístky, víte? Ale zapálená jsem taky.“

Moje babička tenkrát zalistovala památníčkem a překvapeně zjistila, že mladá Anna už sesbírala podpisy všech jejích populárnějších kolegyň. „Koukám, že už tu máte podepsaný celý ansámbl.“

„Já podpisy sbírám, víte,“ chlubila se Anna.

„Jsem poslední.“ Prý to tehdy znělo jako výčitka, vtipkovala moje matka později, když s babičkou na svoje první setkání vzpomínaly.

„To nejlepší nakonec,“ snažila se Anna zachránit situaci.

„Jistě,“ usmála se shovívavě moje budoucí babička, podala obdivovatelce podepsaný památník a vykročila ke dveřím. „Mějte se hezky, Andulko.“

„To nevadí, že nehrajete hlavní role, paní Hermíno,“ volala za ní moje matka. „Ty vaše postavy jsou pro mě stejně nejuvěřitelnější… vaše hraní je nejuvěřitelnější.“

Babička o tomto okamžiku mluvila vždy s něhou v hlase. Prý ji zahřála důvěra mladé biletářky, a tak jako ona věřila jejímu herectví, ona věřila jejímu povzbuzujícímu obdivu.

Vrátila se těch pár kroků, vzala Anně z rukou ještě jednou památník a na stránku ke svému věnování nakreslila malého motýlka. „Na památku, Andulko, za to, jak jste milá.“

Moje matka tehdy samozřejmě nevěděla, že její oblíbená herečka odsunula už dříve svou kariéru do pozadí. Chtěla dát víc času svému synovi, který moc zdravotně neprospíval. Stejně tak nevěděla, že už se jí nikdy nepodařilo naskočit do rozjetého vlaku slávy a vybírat z velkých rolí. Netušila, že Hermína Mašlová své oběti nelitovala, avšak nedocenění svých hereckých kvalit vnímala s trochou hořké ukřivděnosti. Nadšený obdiv mladého děvčete zněl tak upřímně a vřele, že ji pohladil na duši.

Od té doby si ty dvě, kdykoli se v divadle potkaly, zamávaly. Když si šla Anna do divadelního klubu pro limonádu, Hermína Mašlová vždy poručila vrchnímu: „Pište to ke mně, tohle je Andulka.“ Před Anninou maturitou se zase potkaly v klubu a Anna si postěžovala, jak se maturity bojí. „Je to až za měsíc, ale už teď se klepu.“

„To by chtělo talisman,“ zamyslela se Hermína a vysypala na stolek obsah kabelky. Našla droboučkou figurku koníka rafinovaně vymodelovaného z tenkého drátku a titěrných ozubených koleček. Podala ho své obdivovatelce. „Pro štěstí!“

O pár let později spěchala Anna v dešti z divadla na tramvaj a málem vběhla pod kola černé pragovky.

„Andulko, co to propána vyvádíte! Málem jsme vás přejeli,“ volala na ni z okýnka herečka. „Nastupte si!“ otevřely se zadní dveře. „Honem!“

Anna ještě chviličku váhala, než se probrala z leknutí a nasedla do vozu.

„Neumíte se rozhlídnout?“ kárala ji budoucí tchyně z předního sedadla.

„Promiňte, paní Hermíno. Spěchala jsem na tramvaj.“

„Jela by další, slečinko. Takovej spěch nestojí za špitál,“ poučil ji řidič. Ani on tenkrát netušil, že si mohl přejet budoucí snachu.

„To je můj manžel, Andulko,“ představila ho herečka, „a tohle je můj syn.“ Kývla hlavou za sebe. „Představ se, Jiří.“

„Dobrý večer, slečno. Já jsem Jirka,“ usmíval se hubeňour vedle Anny a nabídl jí cucavý bonbón. „Vous aimez une douceur?“

„Jiří, nepředváděj se,“ napomenula ho matka z předního sedadla. On se jen usmál a zeptal se znovu: „Máte ráda sladké?“

„Musíte mu prominout, Andulko, Jiří rád ohromuje svojí špatnou francouzštinou,“ omlouvala syna Hermína.

„Umíte francouzsky?“ zajímalo Annu.

„Promenons-nous dans les bois pendant que le loup n’y est pas, si le loup y était, il nous mangerait…“ zarecitoval procítěně a jeho rodiče se rozesmáli.

„Jiří, přestaň!“ znovu ho matka napomenula.

Annu to ale zaujalo. „Mně se to líbí.“

„Andulko, on vám to recituje jako milostnou poezii, ale ve skutečnosti je to dětská říkanka.“

„Vážně?“

„Ano. Jak to vlastně je, Jiří? Pojď do lesa… vlk tam není… kdyby tam byl, tak nás sežere?“

„Ano, v podstatě jsi to vystihla,“ připustil syn.

Anna se od srdce rozesmála. „Musím uznat, že umíte udělat dojem.“

Jiří byl jejím odzbrojujícím smíchem okouzlený. „Tu veux un autre bonbon?“ nabídl jí znovu z celofánového sáčku. Lehce se dotkl její dlaně, když šustila prsty mezi bonbóny. Jediný on tenkrát tušil, že hladí ruku své budoucí ženě. Tedy tatínek o této příhodě takto mluvil. „Láska na první pohled.“

Nadbíhal Anně dlouho. „Tancujete ráda?“ zeptal se až po půl roce.

„Moc ráda… ale ne moc dobře,“ přiznala se a klopila oči. Líbil se jí, ale když se potkají dva nesmělí, bývá to na dlouhé lokte.

„Tomu nevěřím, určitě se vznášíte jak lístek ve větru,“ snažil se udržet rozhovor během přestávky představení.

„No, leda tak lístek na tramvaj… a pěkně zmuchlanej,“ hihňala se a shazovala jeho kompliment.

Nechal se svést jejím smíchem a odvážně ji vzal za ruku. „Přeháníte, Andulko.“

„Trochu ano. Dřív jsem ve škole chodila do tanečního kroužku.“

„No vidíte…“ stisknul jí dlaň pevněji.

„Slečna, co nás vedla, chválila můj smysl pro rytmus.“

„Vůbec o tom nepochybuju.“

„Ale taky mi říkala, že bych měla zkusit atletiku… třeba hod oštěpem.“

Byl z ní paf. Zvlášť když se smála. Chodili spolu tři roky, a než se vzali, přibylo Anně drátěných figurek, které pro ni Jiří vyráběl. Říkal, že mu to pomáhá uklidnit ruce, než začne pracovat na zakázce. Tatínek byl hodinář.

Bylo mi osm a Jole o rok míň, když umřel. Doběhla ho vrozená srdeční vada. Pamatuji si jeho francouzské průpovídky, které nás učil, a trpělivost, se kterou dokázal odpovídat na naše zvědavé dotazy. Vzpomínám na otce jako na člověka, který se tiše raduje z přátelství, které spojovalo jeho matku Hermínu a manželku Annu. Sedával v jejich společnosti trochu stranou, zaměstnán mechanismem starých hodin.

„Co je tohle, tati?“ ptaly jsme se s Jolou u jeho pracovního stolu v koutě obýváku. Stávaly jsme na špičkách, brady opřené o desku stolu, abychom na něm viděly poklady v průhledných krabičkách.

„To jsou takové pružinky, pérka, zlata moje.“

„Na co to je?“

„Aby hodiny mohly fungovat.“

„Nebo na tykadla,“ přišlo mi to jako přirozenější využití drobných součástek. Vyndala jsem z kapsy drátěnou figurku brouka, kterou mi tatínek nedávno vyrobil.

„Nebo na tykadla, máš pravdu, pusinko,“ souhlasil tatínek a cvrnknul prstem do pružiny na figurce.

„Tohle je taky na tykadla?“ natahovala jsem se po něčem, co mi tenkrát připomínalo lesklé nitě.

„Tady ty drátky? To by šlo. Příště z nich uděláme tykadla dalšímu broučkovi, chceš?“

„A co uděláme tady z toho?“ chtěla vědět Jola s prstem na další krabičce s titěrnými ozubenými kolečky. „Co to je?“

„Beruško, to jsou ozubená kolečka. Nemá z nich náhodou oči ten tvůj pavouk?“

„A jó! Má,“ zaradovala se Jola, když si podrobně prohlédla drátěný hmyz ve své dlani. „To jsou všechno zubatý kolečka na brouky.“

„Ano,“ mrknul na ni tatínek. „Taky trochu do hodin, ale všechna ta pérka, drátky, kolečka mám i na ta vaše zvířátka.“

„Pérka, drátky, kolečka… pérka, drátky, kolečka…“ vymyslela nám Jola nový pokřik a běhala po pokoji.

S okulárem na oku zkoumal tatínek vnitřnosti hodinových strojků a naslouchal hovoru svých milovaných žen a našemu dovádění. Jen tiché klení ho někdy prozradilo, že není plně zaujatý jemnou prací, když se začal smát nějaké průpovídce a kvůli tomu ztratil drobnou součástku. Jeho matka byla dobrá vypravěčka a zvlášť historky plné svých hereckých zkušeností dovedla podat náležitě sugestivně.

Divadlo tatínka bavilo jen touto zprostředkovanou formou. Celou svou nechuť zúžil do konstatování: „Nesnáším, jak se tam řve a dupe.“ Myslel tím exaltované výstupy na jevišti. Samozřejmě to byl názor určený pouze pro naše obývákové debaty a navíc ho pronášel s úsměvem. Z úcty ke své matce Hermíně chodil na její premiéry, zdvořile tleskal a neopomíjel nechat jí poslat na jeviště květiny. Když je v květinářství objednával, dával si záležet, aby kytice byla vždy okázalejší než ta pro první divu. Pro oči nezasvěcených bylo zjevné, že takový květinový dar, zvlášť pro herečku menších rolí, je velmi osobní, že nejde jen o pozornost fanouška. Zjevné ale nebylo, že ty drahé koše kytek posílá syn a snacha. Vznikaly tak různé spekulace a dohady o původu možného ctitele nebo ctitelů Hermíny Mašlové, tím spíš, když v padesáti ovdověla.

Můj otec bral divadlo jako radost své matky a své manželky a ony dvě byly zase jeho radostí. Jola a já jsme už jen dokonaly dílo štěstí, když jsme se svými dětskými glosami podílely na jejich diskuzích. Často si v takových chvílích sundal hodinářský okulár, založil si ruce na prsou a se zalíbením pozoroval náš dámský divadelnický klub.

Umřel večer, jednu dubnovou neděli, po loutkovém představení, které jsme inscenovaly s Jolou u nás v obýváku. Nadšeně tleskal, i když kašpárek pořád ječel, princezna omdlívala a čert pronášel nesmyslné monology. Tatínek nás pak svíral v náruči obě najednou a byl na nás pyšný. To jsem cítila.

„Vy moje herečky,“ říkal. „Tohle je jedna moje oblíbená herečka,“ políbil mě do vlasů, „a tohle je druhá moje oblíbená herečka,“ políbil Jolu a z kapsy vyndal dva drátěné ptáčky.

„Pérka, drátky, kolečka… bude ze mě herečka,“ zarýmovala Jola.

„Ze mě taky,“ nechtěla jsem zůstat pozadu.

„Pérka, drátky, kolečka, bude ze mě herečka,“ notovaly jsme si unisono, nadšené, jakou jsme našemu pokřiku daly pointu.

„No nazdar!“ povzdechl si tatínek s úsměvem.

Po večeři se cítil unavený a šel si do koupelny napustit vanu. „Půjdu si lehnout, děvčátka moje.“ Do toho laskavého oslovení zahrnoval nejen Jolu a mě, ale i babičku s matkou.

„Je ti dobře?“ dělala si maminka starost.

„Únava, Andulko, to nic. Jdi spát. Vykoupu se a přijdu za tebou.“

Nepřišel. Infarkt mu sevřel srdce v horké lázni a stáhl ho pod hladinu. Jako děti jsme s Jolou přemýšlely, jestli naše kejkle s rozjíveným kašpárkem a bláznivou princeznou nezapříčinily tatínkovu slabost. Neměl divadlo rád.

3

Výhled z terasy naší chaty na Slapech je balzám na nervy.Vojtova stavitelská pýcha. V polovině devadesátých let přestavěl původní chatrč, které se jeho rodiče chtěli zbavit, na pohodlnou prostornou chatu. Obětoval tomu spoustu času a jsem ráda, že nespěchal. Poznali jsme se v době, kdy jeho budování dostávalo zřetelné obrysy, ale vegetovat se tu ještě nedalo. Tím pádem jsem po dokončení stavby byla jedinou paní chaty já, a ne jeho bývalá partnerka Drahomíra. Kdyby to tak bylo, nikdy by mě sem nedostal. Anebo možná jo, ale jen jednou, a to bych to sem jela zapálit. Ideálně i s Drahomírou.

Mám svírání okolo žaludku ještě dnes, když ji potkám. Čím to vlastně je? Černé svědomí, že jsem jí přebrala chlapa? Nezasloužila si ho. Zacházela s ním, jako by ho měla svěřeného do péče. Takové partnerské vztahy hodnotí dnes moje mladá kolegyně Tereza jako: „… spravuje mu trenýrky a facebook.“ Jenže tehdy nikdo o sociálních sítích ještě nic nevěděl, a tak Drahomíra Vojtovi aspoň pečlivě kontrolovala poštu. Střežila ho jako vojenský objekt, ale moje diverzní činnost byla důmyslná a nedalo mi zas tak moc práce dostat ho do postele. Když se to provalilo a Vojta si sbalil kufry, nevynechala jedinou příležitost, aby všem v našem okolí, bez ohledu na to, jestli je to zajímalo, vyprávěla, jaká jsem záludná děvka, které nejde o nic jiného než si posichrovat role. „No jo, Mína Mašlová,“ provolávala v klubu svým altem, „zkušená harcovnice postelema ženatejch pánů.“

Pěkný bonmot, ale nebyl tak docela pravda. Vojta nebyl její manžel. Vzal si až mě. A to ji žralo asi nejvíc.

Když jsme se s Vojtou ještě scházeli tajně, zeptal se mě: „Co si myslíš, jak Dráha hraje?“ Zkracoval její jméno do nelichotivé podoby.

„Proboha, proč jí říkáš Dráha? To je otřesný. Mléčná dráha … nebo horská dráha …?“ pitvořila jsem se. „Nejsem její fanynka, ale tahle zkrácenina je pro ženskou pěkně blbá.“

„Říká si tak sama,“ ohradil se v peřinách.

„Aha! Tak to jo.“

„Nebo by se ti víc líbilo, kdybych jí říkal Drahá?“

„Zkus to!“ pobídla jsem ho, ale znělo to dost výhružně.

„Ptal jsem se, co si myslíš o jejím hraní?“ odolal mé provokaci. „Je podle tebe dobrá herečka?“

Proč ho vůbec zajímal můj názor? Byla to pro mě ale výzva. To jsem si nemohla nechat ujít.

„Herečka?“ tvářila jsem se, že nad jeho otázkou opravdu přemýšlím. „No, je dobrá. Opravdu moc dobrá. Ty svoje štěky hraje excelentně.“

Vojta se na mě dlouho díval. Nebylo jisté, jestli jsem ho urazila nebo jestli si mou nevybíravou kritikou zvráceně potvrzuje svůj tajný názor.

„Jsi mrcha, Míno, víš to?“ Z jeho tónu bylo poznat, že to není odsouzení.

Vlezla jsem si k němu pod deku. „A víš, že se ti to líbí, Vojtíšku?“ Jen se pousmál.

„Dráha není zlá. Je to fajn holka.“

„To je zajímavý, že jsi tu v posteli se mnou – mrchou, a ne s tou fajn holkou.“ Jazykem jsem si na jeho těle začala značkovat trasu jemných doteků.

„Víš, jak to s Dráhou máme,“ zaplétal mi prsty do vlasů.

„Jako že jste spíš sourozenci?“

„No, nějak tak… dost mi pomohla.“

Nepřestávala jsem jazykem trasovat a v okolí jeho pánve jsem si neodpustila poznámku: „A Dráha je tvoje sestra, nebo bratr?“

„Jsi mrcha!“ znělo to slastně. Pokaždé když mi začal vyprávět o dobrém srdci Drahomíry, které vděčí za mnohé, měla jsem nutkavou touhu její dobrotu trochu poplivat. Vlastně bylo s podivem, že ji Vojta kvůli mně opustil. Drahomíra uměla velmi dobře v druhých vzbudit pocit viny. Citová vyděračka maskovaná za dobrotivého anděla. Měla mistrovsky vypilovaný trpitelský výraz, podtržený hořkým úsměvem. Nejčastěji jím doprovázela prohlášení – Když myslíš, Vojtíšku… a Vojtíšek vždy znejistěl, co si vlastně myslí. Zkoušela tak uhasit i Vojtův stavbařský zápal pro rýsující se chatu na Slapech. Naštěstí mi o svých pochybnostech vyprávěl. Kolik ho to stojí času, peněz… že by asi bylo lepší se staveniště zbavit. Ale přes všechny nesnáze bylo z jeho vyprávění jasné nadšení, které do stavby vkládal.

„Líbí se mi, když chlap umí zatlouct hřebík,“ řekla jsem mu tenkrát a spustila tak proud zapálených plánů dispozičních řešení a nápadů, jak ještě víc vylepšit chatu nad slapskou zátokou.

„Bude to krásný místo. Vezmeš mě tam někdy?“

„Moc rád. Když nebude foukat, můžeme sedět na terase v kteroukoli roční dobu,“ sliboval. Mohla jsem si gratulovat. Byl to další drobný odklon od jeho zajeté Dráhy.

Dnes fouká. Otevřeným francouzským oknem se dívám na vzdálenou loděnici na Ždáni. Slunce ke mně může na pohovku, ale vítr sem nedofoukne ani širokým okenním prostorem. Pozoruju kotvící lodě pohupující se na neklidné hladině a připomínám si v hlavě okamžiky začínajícího vztahu s Vojtou. Volné listy nového scénáře mám na klíně. Než jsem začala vzpomínat, škrtla jsem jednu repliku a napsala ji znovu. Po svém.

„Á, paní korektorka,“ zaslechnu za sebou. Vojta se vrátil s Vegešem z procházky po lese. „Copak není podle tvých představ?“ Všiml si škrtání v textu. Vegeš se mi přimotá na dosah a podle sbírky přírodnin v kožichu je zřejmé, že v lese prolezl, co se dalo.

„Ten dialog neplynul přirozeně,“ vysvětlím a zkouším vymotat z šedých psích chlupů bodláky.

„Ukaž!“ natáhne se Vojta pro list, kde jsem čmárala. „Hm, dobrý… no,“ proletí očima věty dopsané tužkou a vrátí mi ho.

„Je to tak lepší, viď?“

„Je. Dobře… ale kruci, kdo tu píše? Já, nebo ty?“

„Ty. Ale mně to jde líp,“ popichuju. Zvednu se a jdu na terasu. Opřu se o dřevěné zábradlí a znovu se zahledím na kymácející se lodě. Za chvíli Vegeš prostrčí chlupatou hlavu mezi prkýnky a kouká na mě z druhé strany. Moula. Ve stejný okamžik ucítím na zátylku Vojtův dech.

„Jsi strašná ženská,“ kouše mě něžně do krku. „Jedovatá jak vraní oko. Mám to rád.“

„Přece bys nechtěl, aby ti do textu čmáral režisér.“

„Jasně že ne. Ale proč mi do něho čmáráš ty, miláčku?“

„Protože to chceš. Proto jsi mi to dal přečíst.“

„Máš pravdu, od tebe snesu všechno,“ směje se. „Přece dobře víš, že jsem to psal pro tebe.“

„Tyhle tvoje pozornosti se mi nikdy neomrzí.“

„Upravuj si to, jak chceš. Třeba to celý přepiš, hlavně ať jsi spokojená.“

„To nebude třeba. Je to výbornej text. Byla to jen drobnost v dialogu Mahlerové s Werfelem.“

„Chci, ať se v tom cítíš co nejlíp.“

„Teď se cítím nejlíp.“

Obejme mě zezadu kolem ramen. „A nepřijeli jsme sem pracovat. Máš si odpočinout.“

„Odpočívám. Všechno mě tady uklidňuje.“

„Uvolni se!“

Sáhnu si do vlasů, na zátylku spoutaných sponkou.

„Tak je to správně,“ šeptá mi za ucho, když mu mé uvolněné prameny spadnou na tvář. Jsou stále stejně husté. Jen barvu jim musím nechávat oživit skoro co tři týdny. Ustoupila jsem od tmavě hnědé a kadeřnice mi teď míchá nový odstín, něco jako hodně světlý kaštan, co dobře kryje šediny. Není poznat, že mám o sedm let mladšího muže. Jemu vlasy prošedivěly už po čtyřicítce. Nechává si je stříhat na velmi krátko, stejně jako šedivé vousy.

Když jsme před Vánoci dělali společný rozhovor pro ženský časopis, nabídli jsme svoje staré fotky z dětských let. Redaktorka vybrala skupinová školní fota z roku 1967. Vojta – prvňáček a já na té své třináctiletá puberťačka. Novinářka si chvilku prohlížela černobílé obrázky a zvažovala, jak položit indiskrétní otázku. „Vy jste starší, paní Mašlová?“ Indiskrétní neindiskrétní, nakonec si s tím nelámala hlavu. „Promiňte, ale to jsem si myslela, že je naopak.“