Text © Petr Feldstein, 2021

Cover Photo © ČOV / Eduard Erben,

ČTK/imago sportfotodienst/imago sportfotodienst,

ČTK/AP, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7438-6

Úvodem

V moderní olympijské historii, za jejíž počátek můžeme označit uspořádání prvních novodobých her v roce 1896 v Aténách, se odehrál nepřeberný počet pozoruhodných příběhů. Mnohé, stejně jako samotné hry, byly od té doby zpracovány do těžko odhadnutelné záplavy různých knih a publikací.

Není divu. Fenomén olympijských her, který tu je ve své moderní podobě s námi jedno a čtvrt století, prostupuje nejen životy sportovců usilujících o to, aby se jich účastnili, ale celého lidského společenství. Dávno pryč jsou doby skromných počátků, kdy hry byly pouhým doprovodem či doplňkem tehdy významnějších, populárnějších a oblíbenějších akcí.

Olympijské hry však i tenkrát byly, stále jsou a věřme, že i budou, nedílnou součástí života, a to i přes svou výjimečnost, věhlas a v posledních desetiletích až bombastickou grandióznost postavenou na komerčních základech. Doufejme však, že tím hlavním, čím žijí a proč existují, budou i nadále obyčejné i neobyčejné lidské příběhy s hodnotami, které jsou cennější než olympijské medaile a finanční odměny, jež ti nejúspěšnější za své výkony po zásluze dostávají. Příběhy, které svědčí o nezměrné vůli a touze po vítězství i o tom, že ani to nemusí stačit. Příběhy o štěstí a radosti jedněch, i o smůle a smutku druhých. Především však, přes všechna prestižní soupeření a přes touhu a snahu být lepší než jiní, příběhy o lidské sounáležitosti, přátelství a vzájemné toleranci.

Knížka, kterou držíte v ruce, se chce přidat k onomu nepřebernému množství publikací inspirovaných událostmi, jež se kdy pod pěti barevnými kruhy odehrály. Jedenadvacetkrát se vrací do relativně dávné i méně dávné minulosti letních olympijských her – v období mezi lety 1900–2000.

První návrat:
Kalendář pro českého vynálezce

Baron Pierre de Coubertin, zakladatel novodobých olympijských her a první předseda Mezinárodního olympijského výboru, chtěl někdejší antické hry obnovit až v roce 1900 v Paříži. Nápad oživit je však vyvolal takové nadšení, že se poprvé uskutečnily ještě o čtyři roky dříve – v zemi, kde se ty původní zrodily o dvě a tři čtvrtiny tisíciletí předtím.

Nekonaly se ovšem přímo v jejich původním dějišti v Olympii, na západě Peloponéského poloostrova, nýbrž v hlavním řeckém městě Aténách. Naši sportovci se jich ještě neúčastnili. Jediným Čechem, který do Atén přicestoval, byl Jiří Guth, středoškolský profesor a Coubertinův přítel, jenž se stal už v roce 1894 členem Mezinárodního olympijského výboru.

O tři roky později, v květnu 1899, založil Jiří Guth v pražské restauraci U Černého koně (stávala na rohu dnešní Národní třídy a Voršilské ulice) Český olympijský výbor – i když náš suverénní stát tehdy samozřejmě ještě neexistoval.

Samotný vznik ČOV i první měsíce jeho existence ale provázely velké potíže. Přesto se našim olympijským průkopníkům v čele s Jiřím Guthem, pozdějším Jiřím Stanislavem Guthem-Jarkovským, podařilo dosáhnout toho, co bylo jejich hlavním cílem. Guth byl průběhem a atmosférou aténských her tak nadšený, že chtěl udělat všechno pro to, aby se Čechy, přestože byly součástí rakousko-uherské monarchie, zúčastnily se svou sportovní reprezentací v posledním roce 19. století druhých novodobých olympijských her v Paříži. Tam, kde se podle původních Coubertinových představ a plánů měla uskutečnit jejich premiéra.

Odvážná tenistka a absolvent Křemencárny

Na rozdíl od Atén mohly v Paříži startovat i ženy. A to přesto, že sám Pierre de Coubertin coby konzervativní šlechtic nebyl sportovním zápolením slabšího pohlaví nijak zvlášť nadšen. Doba však byla i v tomto ohledu stále silněji nakloněna emancipaci.

Český olympijský výbor vyslal do města, nad nímž se od roku 1889 tyčila ještě stále hojně diskutovaná a kontroverzně přijímaná Eiffelova věž, pět sportovců. Byli to atleti František Janda, Ondřej Pukl a Karel Nedvěd, cyklista František Hirsche, který však nakonec pro nemoc nestartoval, a sportovní gymnasta František Erben. Fakticky šestým naším účastníkem byla šestatřicetiletá tenistka Hedwig (Hedvika) Rosenbaumová, rodačka z Prahy, která tehdy patřila do okruhu širší špičky hráček Rakouska-Uherska. V oficiální nominaci reprezentantů Čech nebyla, našla však odvahu přihlásit se do tenisového turnaje sama.

Ten proběhl mezi 6.–11. červencem 1900 na seinském ostrově Puteaux a Rosenbaumová získala na zdejších antukových dvorcích dvě bronzové olympijské medaile. Ovšem hodně kuriózním způsobem. K oběma jí totiž stačilo vyhrát pouze jediný zápas.

Ženské dvouhry se účastnilo jen šest hráček. Rosenbaumová, které přál los, postoupila bez boje rovnou do semifinále. V něm podlehla Francouzce Hélène Prevostové 1:6, 1:6. O třetí místo se už nehrálo, takže bronz připadl oběma poraženým semifinalistkám, Rosenbaumové a Američance Marion Jonesové. Ve smíšené čtyřhře se Hedvika Rosenbaumová s Britem Archibaldem Adamem Wardenem dostali mezi čtyři nejlepší dvojice vítězstvím 6:3, 3:6, 6:2 nad Francouzi Kate Gillouvou a Pierrem Verdé-Deslislem. Potom však byli poraženi francouzsko-britským párem Hélène Prevostová a Harold Mahony 3:6, 0:6. To jim ovšem také na třetí místo stačilo. Přesto je Rosenbaumová po právu považovaná za první olympijskou medailistku z českých zemí. A je také naší první medailistkou dvojnásobnou – a to dokonce z jedněch her.

O několik dnů později vybojoval v Paříži olympijskou medaili nesrovnatelně vyšší hodnoty, navíc stříbrnou, dvaadvacetiletý František Janda. V historii našeho i světového sportu je tento rodák z Postřižína, obce mezi Prahou a Kralupami nad Vltavou, známý jako František Janda-Suk. Druhé příjmení, respektive přídomek, který k němu pak neodmyslitelně patřil, začal používat, nejdřív ovšem z vyložené recese, až v roce 1905. Pět let po největším úspěchu své sportovní kariéry.

František Janda vystudoval pražské C. K. české reálné a vyšší gymnázium. To sídlilo po svém založení v roce 1871 na různých místech Prahy, ale od roku 1894, kdy bylo Františkovi šestnáct, se už nacházelo v nově postavené budově v Křemencově ulici na Novém Městě. Naproti populárnímu hostinci U Fleků, který však pozdějšího olympijského medailistu příliš nezajímal. Právě v té době se začal intenzivně věnovat sportu.

Františka Jandu-Suka lze zařadit mezi jiné po čase známé a úspěšné absolventy, kteří touto reálkou, jíž se říkalo „Křemencárna“, v ně-kolika generacích prošli. Byly to osobnosti, které vynikly v politice, vědě, výtvarném umění, hudbě, literatuře či divadle. Například Jan Masaryk, Antonín Slavíček, Karel Teige, Josef Bohuslav Foerster, Vladislav Vančura, Jaroslav Heyrovský, Jiří Voskovec, Jan Werich, Adolf Hoffmeister, Ladislav Boháč nebo Miloš Nedbal.

Zrození postřižínského diskobola

Když bylo Františku Jandovi sedmnáct, vstoupil s několika svými spolužáky do sportovního klubu AC Praha. Zkoušel všechno možné – řeckořímský zápas, vzpírání, běh, skoky, ale nakonec se mu nejvíce zalíbily vrhačské disciplíny. Tíhnul hlavně k vrhu koulí. V té době už v novinách hltal články dr. Jiřího Gutha o tom, že se připravuje znovuvzkříšení olympijských her. V Univerzitní knihovně v Klementinu, kterou často navštěvoval, uviděl poprvé fotografii Myrónova Diskobola a dověděl se, že hod diskem byl ve starověkém Řecku nejklasičtější a nejuznávanější atletickou disciplínou. Opěvoval ji i samotný Homér.

Sochu Diskobola si znovu a znovu prohlížel a zkoumal ji. Z Myrónova ztvárnění nejprve vycítil, a pak o tom byl už skoro přesvědčený, že staří Řekové neházeli diskem z místa, jak se při závodech na konci 19. století praktikovalo, nýbrž že ho z ruky vypouštěli až po absolvování otočky. Tím byla využita nejen diskařova síla a šikovnost, ale také energie získaná touto rotací.

Řekl si, že nejlépe přijde celé věci na kloub, když to bude zkoušet sám. Doma v Postřižíně si za stodolou našel místo, kde pro to byly vhodné podmínky. Zpočátku házel plochým kamenem, potom už skutečným dva kilogramy vážícím diskem, který mu přinesl jeho známý, jenž ho Františkovi předtím objednal v dějišti připravovaných druhých olympijských her v Paříži.

Jandovi rodiče nemohli pochopit, co tím jejich syn, který by se měl připravovat především na maturitu, vlastně sleduje. Sousedi a další občané Postřižína ho zase považovali za podivína. A František, mladík spíše uzavřený než sdílný, neměl chuť jim to vysvětlovat. Stejně by mu asi málokdo porozuměl.

Za čas úspěšně odmaturoval a začal studovat na právnické fakultě. Stejně intenzivně se ale věnoval atletice. Hlavně své největší zálibě – hodu diskem. A snil o tom, že v roce 1900 pojede na olympijské hry.

Pařížské zklamání

Brzy se dočkal prvních úspěchů. Stal se naším nejlepším diskařem i koulařem. Když na podzim 1899 začali členové Českého olympijského výboru přemýšlet, koho do Paříže vyšlou, považovali Františka Jandu za sportovce s největšími nadějemi na dobré umístění.

Přes své mládí byl už respektovaný a populární i ve světě. Ne pouze pro sportovní výkony, ale hlavně jako uznávaný, ba přímo revoluční vynálezce diskařské otočky. V červnu 1897 skončil při závodech s mezinárodní účastí v Praze druhý za Maďarem Pállem. Na konci března 1898, dva dny po svých dvacátých narozeninách, překonal na Císařské louce evropský rekord výkonem 34,53 m. V červnu 1900, měsíc před olympijským závodem v Paříži, se zlepšil na 35,65 m. Způsobu, kterým házel, se doma i v zahraničí říkalo „Janda-styl“. Brzy ho začali nesměle napodobovat i další atleti.

Nikdo jej ovšem neovládal tak jako on. Mnohým, kteří to zkoušeli nejprve v tréninku, vylétával disk z ruky dříve, než bylo záhodno. Jiní ztráceli při otočce i prostorovou orientaci, takže své náčiní často vyslali jiným směrem, než chtěli a měli. Totéž se jim však občas přihodilo i při statických hodech z místa.

Po příjezdu do Paříže, kam se tak těšil, byl František Janda nepříjemně zaskočen, ne-li vyloženě rozladěn. Představoval si, že francouzská metropole, kterou na dálku obdivoval, ono centrum světové kultury, bude druhými novodobými olympijskými hrami dýchat. Že jich město na Seině bude plné, že se s nimi bude setkávat na každém kroku. Zvlášť když je k životu přivedl zdejší aristokratický rodák.

Jenže většina Pařížanů o olympijských hrách vůbec nevěděla. Staly se jen součástí, nebo spíš pouhým doplňkem rozsáhlejší a sledovanější akce – téměř půl roku trvající Světové výstavy. Olympijské sportovní zápolení bylo navíc rozložené do celé doby jejího konání. Soutěže probíhaly od 14. května do 28. října a pro běžné obyvatele zůstaly zcela na okraji zájmu.

V den dobytí Bastily

Ke svému závodu přesto přistupoval František Janda s největší možnou vážností a odpovědností. Byl hrdý na to, že je jedním z těch, kteří se ho účastní. Chtěl udělat maximum, aby se po návratu domů nemusel za své účinkování stydět.

Hod diskem byl jednou z dvanácti atletických soutěží. Na pařížských hrách se konaly v červenci roku 1900. Jeden den proběhla kvalifikace, která začala už ve tři čtvrtě na deset. Na ten následující bylo od čtvrt na čtyři naplánováno finále.

Závody neprobíhaly přímo na stadionu Croix-Catelan v areálu Bouloňského lesíka, kde bylo jedno ze čtrnácti olympijských sportovišť. Z hlediska bezpečnosti ostatních sportovců, rozhodčích a funkcionářů to pořadatelé považovali za riskantní. Ochranná diskařská klec ještě neexistovala a náčiní se z rukou některých závodníků skutečně mohlo vydat neodhadnutelnou cestou.

Diskaři proto závodili v aleji, respektive v průseku, který byl pro tento účel předem připravený.

Kvalifikace, do níž nastoupilo sedmnáct diskařů (původně jich mělo být dvacet, ale tři se nakonec nezúčastnili) z devíti zemí, připadla na sobotu 14. července. Na státní svátek Francouzské republiky. Mělo to, i vzhledem k tomu, že se jednalo o souboj v tehdy nejprestižnější a nejsledovanější atletické disciplíně, určitou symboliku. Od útoku pařížských povstalců na Bastilu, který je považovaný za počátek Velké francouzské revoluce, uplynulo sto jedenáct let. A rovných dvacet ode dne, kdy byla tato památná událost francouzských dějin poprvé slavena jako nejvýznamnější státní svátek.

Zlatou medaili z premiérových her v Aténách přijel do Paříže obhajovat pětadvacetiletý Američan Robert Garrett, jehož olympijský rekord měl hodnotu 29,15 m, a stříbrnou stejně starý Řek Panagiotis Paraskevopoulos. Bronzový z Atén, další Řek Sotirios Versis, byl jedním z trojice přihlášených závodníků, kteří do kvalifikace nakonec nenastoupili. Nechyběl však světový rekordman Švéd Gustaf Söderström, považovaný, stejně jako Janda, za jednoho z favoritů.

Soupeři měli z českého novátora Františka Jandy respekt. S obdivem sledovali, jak při rozcvičovacích pokusech ještě před kvalifikací trefuje disk suverénně do mezery mezi korunami stromů. I délka, které přitom dosahoval, byla úctyhodná. O několik metrů přehazoval Garrettův olympijský rekord.

Z betonového kruhu, který má pro mužskou soutěž v průměru 2,2 m, se tehdy ještě neházelo. K tomu byla určena vymezená a ohraničená plocha 2,5 metru čtverečního.

Postoupit do rozhodujícího závodu a mít tím pádem možnost usilovat o olympijskou medaili nebylo jednoduché. Aby se závodník do finálové soutěže dostal, bylo třeba obsadit alespoň páté místo v kvalifikaci. Ta se nakonec ukázala jako důležitější a také obtížnější součást soutěže. Především v ní se rozhodovalo o konečných výsledcích. Výkony z kvalifikace se do nich započítávaly.

Pro mnohé účastníky se stala kamenem úrazu. Ze všech nejvíc pro vítěze z Atén Roberta Garretta. Ten nejen nedosáhl na kýžené páté místo, ale neměl ani jeden platný pokus. Nejdříve přešlápl a pak jeho disk dvakrát dopadl mimo vytyčenou výseč, když přitom také pročísnul větve stromů v aleji.

Pro Američany to bylo veliké zklamání, zvlášť když si podobně vedl Garrettův krajan, podle příjmení původem nepochybně Čech, Truxtun Zajíc. Do finálové pětice se tak z USA dostal pouze Richard Sheldon.

Po totálním Garrettově selhání bylo stejnou senzací i vyřazení světového rekordmana Söderströma. Ten sice poslal disk do vzdálenosti 33,07 m, ale to mu stačilo pouze na šesté místo.

Každý pokus zvlášť se tenkrát neměřil. K tomu došlo po posledním hodu soutěže. Přesný výkon a pořadí oznámili rozhodčí závodníkům a divákům až po mnoha minutách. Ti do té doby mohli pouze předpokládat, nebo spíš odhadovat, jak na tom kdo vlastně je.

František Janda si i přes nervozitu, které se při svém olympijském debutu neubránil, počínal zkušeně. V jednom ohledu ale byl oproti ostatním silně handicapován. V nejméně vhodnou chvíli ho v kvalifikaci postihly střevní potíže, kvůli kterým mu nezbylo než se při závodě občas vzdálit. Což mu na klidu nepřidalo. Nečekaná indispozice mu také odčerpala hodně psychických a fyzických sil. Přesto se mu podařilo absolvovat všechny tři pokusy na vysoké úrovni.

V kvalifikační části hodil 35,04 m. V den francouzského státního svátku mu to zajistilo průběžné druhé místo. V neděli dokázal svůj výkon zlepšit na 35,14 m. Na vítězství to však nestačilo, protože Rudolf Bauer z maďarské části téže monarchie, jejímž občanem byl i František Janda, se v sobotu vypjal k výkonu 36,04 m. Maďarská diskařská škola byla na vysoké úrovni už v takto raném období královny sportů. Na bezpečné uhájení druhého místa před Američanem Richardem Sheldonem (34,10 m) ale ano. Řek Paraskevopoulos byl čtvrtý a další Maďar Rezsö Cretier pátý.

Stříbrné umístění českého diskaře však nebylo francouzskými organizátory vyjádřeno očekávanou symbolickou cenou, která by byla adekvátní a odpovídala tomu, čeho v Bouloňském lesíku dosáhl. Medaili z odpovídajícího kovu nedostal ani vítězný Maďar Bauer. František Janda obdržel za druhé místo pouze nedůstojný stolní dřevěný kalendář.

Vedoucí naší výpravy, předseda Českého olympijského výboru dr. Jiří Guth, jemuž tehdy bylo 39 let, to nesl hůř než samotný Janda, i když i ten byl hodně rozladěný. Gutha však lapsus pařížských pořadatelů trápil po celý život. Ještě po mnoha letech, už jako Jiří Stanislav Guth-Jarkovský, takto se úředně jmenoval až od roku 1919, se vyjádřil takto:

„Nic nebylo tak ubohé jako udělování olympijských cen po závodech. František Janda byl poctěn tím, že dostal laciný jarmareční artikl, dřevěný kalendářík na psací stůl, se kterým se samozřejmě nikdy nechlubil.“

Vlajkonoš a policejní rada

Sportovní kariéra Františka Jandy-Suka po pařížských olympijských hrách pokračovala. Už v následujícím roce se stal jako první český sportovec světovým rekordmanem, když ještě v dresu pražské Sparty hodil 39,42 m. Potom úspěšně dokončil studium práv na Karlově univerzitě. Získal velmi dobré zaměstnání na pražském policejním ředitelství a sport pro něho zůstal nějaký čas stranou.

V té době absolvoval i vojenskou základní službu a k atletice se vrátil v roce 1905. Ze Sparty přešel do tábora jejího sportovního rivala – Slavie. Řevnivost mezi atletickými kluby sice nebyla tak silná jako u fotbalistů, ale jisté pnutí ve formě různých žertíků, schválností a invektiv panovalo i mezi nimi. Právě to inspirovalo Františka Jandu k nápadu přizdobit si občanské jméno doplňkem Suk. V době, kdy se z pracovních důvodů sportu nevěnoval, byl totiž ve Spartě nejlepším diskařem jistý Souček. A František Janda, který pak už zůstal věrný Slavii, chtěl tímto způsobem demonstrovat a symbolizovat, že ve Slavii mají lepšího diskaře než ve Spartě. Že tedy on sám není jen nějaký malý Souček, nýbrž pořádný Suk.

Podruhé se olympijských her zúčastnil v roce 1912 ve Stockholmu. Soutěžil hned ve dvou vrhačských disciplínách – v hodu diskem a ve vrhu koulí. Po dalších dvanácti letech, opět v Paříži, na hrách v roce 1924, mu byla při slavnostním zahájení a nástupu účastnických zemí svěřena role vlajkonoše československých sportovců. Ve svých čtyřiceti šesti letech se her aktivně zúčastnil stejně jako téměř čtvrt století předtím v soutěži diskařů.

Ani v jednom z těchto tří startů se mu nepodařilo postoupit z kvalifikace do hlavního závodu. V roce 1912 obsadil v kouli 15. místo a v disku 17. za hod dlouhý 38,31 m. Výkonem více než o 3 metry lepším než jeho stříbrný pokus o dvanáct let dříve. Dva měsíce po návratu ze Stockholmu si však zlepšil osobní rekord až na 42,36 m. Kdyby dokázal tolik hodit v olympijském závodě, byl by znovu druhý. Tentokrát by stříbrnou medaili určitě dostal.

Nějakou dobu závodil ještě i po roce 1924, až do svých devětačtyřiceti let. První známý český diskobolos se ostatně se svým milovaným placatým náčiním, které jeho rodiče na konci 19. století považovali za jakousi pokličku, nedokázal rozloučit ani po sedmdesátce. V první polovině padesátých let 20. století si s ním, i tenkrát ho ovšem kvůli tomu kolemjdoucí považovali přinejmenším za podivína, chodíval zaházet jen tak, pro radost, na Letenskou pláň. Z bytu v Korunovační ulici, kde bydlel, to měl jenom kousek.

František Janda-Suk byl policejní rada, dlouho pracoval na pasovém úřadě. Jako o panu radovi se o něm mluvilo a mnoho lidí ho tak oslovovalo i po válce. Především však navždy zůstane držitelem naší první stříbrné olympijské medaile, i když ji za své vystoupení v roce 1900 po závodě, ale ani potom, nikdy nedostal.

Naším nejúspěšnějším olympijským atletem byl však skoro celé další půlstoletí. Vítězstvím v běhu na 10 km v Londýně ho až v roce 1948 předčil Emil Zátopek.

Druhý návrat:
Drama před očima sira Arthura

Byla by velká nadsázka tvrdit, že Londýn přišel v roce 1908 k uspořádání olympijských her jako slepý k houslím. Něco na tom však je. Po Aténách 1896, Paříži 1900 a Saint Louis 1904 byl původně na řadě Řím. Italové se ale s přípravou tak velké akce – spojenou se stavbou nových sportovišť a značnými finančními náklady – dostali do velkého skluzu. A nevěděli, jak z toho ven. Ve chvíli pro ně už hodně kritické jim v dubnu 1906 paradoxně „vytrhl trn z paty“ výbuch neapolské sopky Vesuv.

Šlo o první erupci Vesuvu ve 20. století (zdaleka ne však poslední) a samozřejmě o velmi tragickou událost, při které zahynulo několik set lidí. Neapol byla silně poničena, stejně jako její široké okolí. S nejznámějším výbuchem z 24. srpna roku 79 n. l., který pohřbil Pompeje, Herculaneum, Stabie a několik dalších menších osad, a především mnoho tisíc jejích obyvatel, se naštěstí srovnat nedala. Přesto poskytla legitimní důvod pro to, aby organizátoři IV. olympijských her požádali předsedu Mezinárodního olympijského výboru Pierra de Coubertina, aby je zbavil pořadatelství, které pro ně bylo už předtím noční můrou. Možná větší než co Vesuv, jediná činná sopka na evropském kontinentu, znovu napáchal.

Coubertin Italům argumentujícím nutností investovat finanční prostředky původně plánované na uspořádání her do obnovy zdevastované Neapole a dalších míst vyhověl. Trvalo pak více než polovinu století, než nad věčným městem Římem poprvé a zatím také naposledy olympijská vlajka zavlála.

Na přání královské rodiny

Organizace IV. novodobých olympijských her se narychlo ujala metropole nad Temží, hlavní město Velké Británie. Letní část, kterou tvořily pouze individuální sporty, probíhala od neděle 19. 7. do pátku 31. 7. 1908.

V pátek 24. července, poslední den atletických soutěží, byla na programu nejočekávanější disciplína ze všech šestnácti vypsaných – maratonský běh. Tento závod se díky řadě pozoruhodností výrazně zapsal do olympijských, a vůbec sportovních dějin.

Kvůli maratonu se na stadionu ve White City mačkalo sto tisíc lidí. Všichni chtěli vidět poslední stovky metrů předlouhého souboje o nejvyšší olympijské pocty. A nejméně desetkrát tolik jich nejdelší vytrvaleckou běžeckou disciplínu sledovalo na trati.

Závodníci měli původně odstartovat ze stejného místa, kde byl cíl, tedy ze stadionu. Trasu vytyčili londýnští organizátoři tak, aby vedla ulicemi města i jeho okolím a aby měřila 25 mil neboli 40 225 m. To tehdy byla pro maratonský závod standardní, ustálená délka, i když se tolerovaly i drobné odchylky.

Král Eduard VII., který dlel na britském trůnu v letech 1901–1910, neměl ale pro takovou lapálii pochopení. Pár metrů sem, pár metrů tam, řekl si, a vyzval pořadatele, aby přesunuli start ze stadionu před hradby zámku Windsor v západní části Londýna. Windsor, spíše hrad než zámek, je od stadionu ve White City vzdálen téměř dva kilometry.

Monarchovi nebylo možné nevyhovět. Ve skutečnosti však nešlo ani tak o přání samotného krále, nýbrž jeho dcery Mary, princezny z Walesu. Ta nedlouho předtím porodila své šesté dítě, syna Henryho, pozdějšího vévodu z Gloucesteru, a ve Windsoru coby šestinedělka nabírala síly. Chtěla, aby tak znamenitou a výjimečnou událost mohlo sledovat přímo z hradních oken dalších pět jejích dětí, mezi nimiž byl i dvanáctiletý Albert, pozdější král Jiří VI., otec současné královny Alžběty II. Záleželo jí na tom ale především nejspíš proto, že právě ona měla coby vybraný člen královské rodiny tento závod odstartovat.

Maratonská trasa byla potom dalšími už drobnými změnami upravena tak, aby závodníci absolvovali 26 mil. Po přepočtení skoro přesně 42 km, snad jen o 10 m navíc.

Ve chvíli, kdy se před hradem Windsor za zatím mírného deště schylovalo ke startu, na němž stanulo padesát pět uchazečů o vítězství, a princezna z Walesu, jež je výstřelem ze startovní pistole vyslala na trať, seděl na tribuně ve White City tělnatý muž s mohutným pěstěným knírem. Byl to rodák ze skotského Edinburghu sir Arthur Conan Doyle, původním povoláním lékař. Autor detektivních příběhů o Sherlocku Holmesovi a dr. Watsonovi a dalších znamenitých románů, povídek, divadelních her a básní. Nepřišel sem z rozmaru nebo za zábavou. Vyslal ho jako svého korespondenta list Daily Mail, který tehdy vycházel teprve čtyři roky.

Sám A. C. Doyle ve své autobiografii při vzpomínce na tento den později přiznal:

„Novinářskou práci často nedělám. Lákalo mě však, že tak získám báječné místo k sezení, ze kterého budu moci vše, co se odehraje na olympijském sportovišti, velmi dobře sledovat.“

Sir Arthur měl ale ke sportu odjakživa blízký vztah a věnoval se mu i aktivně. Velmi rád a dobře hrál golf a kriket, na ostrovech byl i jedním z prvních automobilistů. Patřil také k zapáleným propagátorům nově vznikajícího sportovního odvětví – lyžování.

Jack, Price, Hefferon, Pietri

Maratonci vyběhli od Windsoru na trať tři minuty po půl třetí odpoledne. Sir Arthur a s ním sto tisíc diváků mezitím sledovalo průběh dalších olympijských bojů. Zajímavé byly například rozběhy a potom i finále na 110 m překážek. Probíhaly tu však i neatletické soutěže v zápase a v potápění, protože součástí stadionu byl i bazén nacházející se hned za atletickým oválem.

Kromě toho, a to bylo také velmi vzrušující, mohlo obecenstvo sledovat, jak na trase Windsor – White City závod maratonců probíhá. Přibližně po pěti šesti minutách, asi po každé uběhnuté míli, bylo oznámeno jméno závodníka běžícího v čele. Nejdříve vedl Angličan Thomas Jack, jenž však nakonec do cíle nedoběhl. Pak ho vystřídal jeho krajan Jack Price. Ten také později vzdal. Potom se na dlouhou dobu propracoval na vedoucí pozici Jihoafričan Charles Hefferon. Ten vedl ještě ve chvíli, kdy účastníci maratonského běhu měli za sebou 24 mil, tedy přibližně 38 a půl kilometru.

O několik minut později byla odkudsi za stadionem vystřelena raketa. Znamenalo to, že dlouho očekávaný okamžik je na dosah. V bráně stadionu se brzy, snad každou chvíli, objeví první závodník, pravděpodobně nadcházející vítěz. Ze všech hrdinů londýnských olympijských her ten největší.

Diváci stojící podél trati měli předtím možnost zaznamenat, že jím nejspíš ale nebude Hefferon, kterému rychle ubývaly síly. Tři kilometry před cílem, když byl déšť už hodně hustý, ho předběhl Ital Dorando Pietri. A ten k nadšení jásajících desetitisíců přítomných po chvíli skutečně vběhl na škvárový ovál.

V ten okamžik však masa diváků vydechla napůl překvapením a napůl leknutím. Nedočkaví a promoklí Londýňané spatřili až kuriózně drobnou a také zmáčenou postavu malého mužíka. S jakousi pokrývkou na hlavě, snad kapesníkem, v bílém tričku a v černých trenýrkách, které mu sahaly ke kolenům zjevně už příliš neposlouchajících jakoby gumových nohou.

Bouřlivá kulisa nadšeného stadionu maličkého Pietriho, který byl evidentně u konce svých sil, skoro omráčila. Zhmotnila se mu v hlučící neprostupnou bariéru, jež ho odhodila o krok nebo dva zpět. Potom se to, co diváci na dráze v jeho provedení sledovali, podobalo všemu možnému, jenom ne běhu maratonského vítěze – mátožné chůzi s prvky jakéhosi tance, potácení opilce, vystoupení klauna pod cirkusovým šapitó.

Pánové Andrew a Bulger zasahují

Dorando Pietri se nejdřív vydal na opačnou stranu, než měl, na což ho museli upozornit pořadatelé. Pak se, stále více dezorientovaný a viditelně k smrti zesláblý, pokoušel zdolat zbývající stovky metrů směrem k cíli. Bylo však zřejmé, že to pro něj už není splnitelný úkol.

Musíme ještě dodat, že královská rodina zasáhla, i když v tomto případě nepřímo, i do samotného závěru závodu. A potažmo do délky maratonů v blízké i vzdálené budoucnosti. Kvůli dešti, který v průběhu zamračeného červencového odpoledne ještě nabýval na intenzitě, posunuli organizátoři cíl až před krytou královskou lóži. Tím trať ještě znovu o kus prodloužili. Měřila teď přesně 42 195 m.

Nikdo tehdy nepředpokládal, že právě tato vzdálenost se pro maraton stane trvalou, neměnnou konstantou. Že se všechny maratony světa, nejen olympijské, budou napříště běhat právě na takto dlouhé trati, která bude považována za klasickou.

Ne tedy řecký hrdina Feidippidés, který podle známé legendy běžel v r. 490 př. n. l. z Marathónu do Atén, aby Atéňanům zvěstoval, že zvítězili v bitvě nad Peršany, nýbrž o téměř dva a půl tisíce let později žijící britská princezna Mary (známá také jako Marie z Tecku a pozdější královna Velké Británie a indická císařovna), babička nynější britské panovnice Alžběty II., má „na svědomí“, že se maraton běhá už sto třináct let na tuto velmi nezaokrouhlenou, ale přesto, nebo spíš právě proto, magickou vzdálenost.

Dorando Pietri byl na dráze olympijského stadionu stále sám, jeho bránou zatím nikdo z dalších maratonců neproběhl. Nezdálo se, že by ho některý ze soupeřů mohl ohrozit. Jenže 157 cm vysoký italský cukrář byl sice blízko konečné mety, ale zároveň nesmírně daleko za hranicemi svých fyzických i psychických možností. Nedokázal udržet rovnováhu, nebyl schopen pohybu. Několikrát upadl. Mrhal tak drahocenným časem, který získal, dokud byl ještě fit, svým vynikajícím výkonem na trati.

Na tak drastický výjev se už nedokázali dívat dva muži – Jack Andrew, který olympijskou maratonskou trať vytyčil a měl s tím, jak už víme, opravdu velké starosti, a MUDr. Michael Bulger z Irské amatérské atletické asociace, jenž držel ten den na stadionu lékařskou službu. Na rukávu svého kostkovaného saka měl proto nad loktem připevněnou příslušnou pásku. Po chvílích váhání se k zhroucenému Italovi oba rozběhli.

Andrew cestou Bulgera prosil, aby Pietrimu, který o sobě snad už ani nevěděl, za žádnou cenu nepomáhal. Že by to mělo za následek závodníkovu diskvalifikaci. Bulger, jehož si později jak na fotografiích, tak na filmových záběrech mnozí dost nepochopitelně spletli právě s Arthurem Conanem Doylem (a tento omyl, ačkoli si ti dva vůbec nebyli podobni, přežil a přežívá více než dalších sto a více let), ale namítal, že teď nejde jen o Pietriho vítězství, a snad ani o jeho zdraví, nýbrž už o holý život.

Tragikomicky působící postava, ve skutečnosti neskonale politováníhodná, která na zrychlených archivních záběrech připomíná grotesku s šilhavým komikem Benem Turpinem, znovu upadla. To už ale Jack Andrew i MUDr. Michael Bulger byli u něj. Pak se k nim přidalo několik dalších mužů.

„Pokaždé, když Dorando spadl, musel jsem ho držet za nohy, zatímco lékař ho masíroval, aby mu bušilo srdce,“ popsal později tuto situaci Jack Andrew.

Ani sira Arthura Conana Doyla nemohly drastické výjevy odehrávající se několik metrů od sedadla, na kterém si tak liboval, nechat lhostejným. Sám to popsal takto:

„Je to strašný, a přesto fascinující boj absolutně vyčerpaného člověka, který už nemůže nic, přesto ale touží být za každou cenu první. Uprostřed shrbených postav a jejich sevřených rukou vidím haggardský žlutý obličej, skelný pohled očí bez výrazu, pruhy dlouhých černých vlasů přes zbrocené čelo…“

Pohár od královny

To už se však v bráně stadionu objevil další závodník, a to Johnny Hayes z USA. Ten mezitím stejně jako Pietri předběhl unaveného Hefferona.

Samaritáni proto bezvládného Itala, který ztratil nejen síly, ale přicházel také už i o vědomí, urychleně dostrkali, nebo spíš donesli na nefungujících nohách do cíle. Snažili se tak uhájit jeho vítězství před Američanem. Ten sice do cíle doběhl až asi půl minuty po Pietrim, ovšem po svých. Hayesovi vítězství nepřál snad ani jeden z desítek tisíc přítomných. Všichni se ale současně báli, že mu olympijský triumf, podle jejich názoru nezaslouženě, nakonec spadne do klína. A to se také stalo.

Doranda Pietriho, přestože byl v cíli první, rozhodčí diskvalifikovali. Ne hned, až po několika desítkách minut, kdy se ochozy hodně vyprázdnily. Zbyla v nich sotva pětina z původního počtu už totálně promoklých diváků. Organizátoři měli oprávněný strach z reakce původně obrovského množství lidí, kteří Pietrimu přáli, kteří ho litovali a milovali. Jenže tak zjevnou, tak vehementní cizí pomoc nebylo možné ignorovat.

Ve výsledkovém protokolu je proto jednou provždy uvedeno, že v maratonském běhu na letních olympijských hrách v Londýně v ro-ce 1908, který dokončilo 27 z 55 zúčastněných závodníků, zvítězil Johnny Hayes z USA. Že druhé místo obsadil Charles Hefferon z Jihoafrické republiky a třetí další Američan Joseph Forshaw. A tak dále.

Jméno Dorando Pietri figuruje až na samém konci seznamu jako poslední, osmdesátá čtvrtá položka. Nejen za závodníky, kteří doběhli, a za těmi, kteří vzdali, ale i za těmi, kteří se ke startu v olympijském maratonu přihlásili, ale pak se k němu nedostavili. U Italova jména je uveden čas 2:54:46,4, o 32 sekund lepší než u vítěze Hayese. Současně je ale vedle přičiněna poznámka DSQ – disqualified…

Tak se Dorando Pietri stal jednou z prvních a také nejznámějších obětí sportovních tragédií, jichž se v historii olympijských her odehrál bezpočet.

A přece se Italovi, na němž totální vyčerpání kupodivu nezanechalo dlouhotrvající a už vůbec ne trvalé následky, dostalo jistého zadostiučinění. Britská královna Alexandra Dánská, která pohnutý závěr olympijského maratonu sledovala spolu se svým manželem Eduardem VII. z lóže vyhrazené panovnické rodině, darovala Pietrimu o týden později, v průběhu závěrečného olympijského ceremoniálu, jako symbol svých sympatií, své účasti s ním a zároveň hlubokého obdivu malý pohár z pozlaceného stříbra.

Ani sir Arthur Conan Doyle nemohl přejít bez povšimnutí nešťastné drama italského cukráře, jehož byl zblízka očitým svědkem. Do vlastní kapsy pro peníze nesáhl, možná proto, aby tím Doranda Pietriho neurazil, ale mezi čtenáři deníku Daily Mailz organizoval v maratoncův prospěch finanční sbírku. Shromáždilo se v ní více než 300 liber šterlinků, což v té době nebyla zanedbatelná suma. Pak mu ještě předal, snad aby přece jen nevypadal jako držgrešle, zlatou tabatěrku.