Z mého severoitalského deníku

Text © Marta Kučíková, 2020

All rights reserved

Illustrations © Sára Kučíková, 2020

ISBN 978-80-242-7113-2

Věnováno mým milovaným – dětem Sárince,

Marušce a Šimonkovi, mému muži Vítkovi,

mé širší rodině, a vám všem,

blízkým mému srdci.

Doba, kdy jsem kýchla a ze všech stran se ozvalo přejícné „na zdraví“, je zřejmě nenávratně v tahu.

Jmenuju se Marta, je mi 57 let a s třemi dětmi a českým manželem žiju v podhůří severoitalských Dolomit na periferii kdysi významného, nyní spíš zapomenutého městečka. Přijeli jsme sem původně jen na pár let, těch pár znamená k dnešku roků přesně 16.

Mé letošní novoroční předsevzetí bylo žít konečně zdravěji, kulturněji a ignorovat místní drbny.

Zdravěji – jíst více zeleniny (zatím splněno), více se hýbat (průběžně plním), omezit kafe (ne, nejde to).

Kulturněji – to znamená občas si sundat sportovní oblečení, ve kterém chodím vypomáhat do našeho krámu s potravinami. V lednu jsem si po dvaceti letech předchozího kulturního bezvědomí vytříbila estetický jemnocit třemi divadelními představeními v okresním městě. Pak nic, finito. Po zbytek žití asi budu opět tou neznalou podhorskou kulturní analfabetkou.

A ignorovat místní vadivé klepny? Kdepak. V dnešní, poměrně zasmušilé době jsem je naopak v krámě vítala s upřímným potěšením.

Hlavně že vůbec baby žijou!

Koronavirové, vysoce infekční onemocnění covid-19 se rozšířilo v prosinci 2019 z čínského městečka Wu-chan a během pár měsíců postihlo celý svět. Tato kapénková infekce se projevovala zejména respiračními obtížemi (zápalem plic, horečkami) a častokrát končila úmrtím i u lidí relativně předtím zdravých. Stoprocentně fungující lék prozatím vynalezen nebyl. Světová zdravotnická organizace (WHO) v březnu 2020 tento masivní rozsah infekčního koronavirového onemocnění, zasahující všechny kontinenty, prohlásila za pandemii. Jednou z prvních těžce postižených zemí byla Itálie. Tenhle koronavirový prevít zasáhl naše italské podhorské údolí plíživě stejně jako celou zemi. Nejdřív jsme podlehli, mě nevyjímaje, planému utěšování, že jde jen o jiný typ chřipky. Pár paralenů a týden v posteli to přece spraví!

V té době bylo v Itálii jen pár nakažených, žádný mrtvý. Každoroční třídenní únorové karnevalové prázdniny vláda preventivně protáhla o dva dny déle. No, nevyužijte toho! Mnozí proto odjeli do nejbližších nákupních center, většina ovšem zamířila rovnou do hor si zalyžovat – a při těch parádních lyžařských obloučcích chytat zároveň i bronz… anebo chytat něco jiného. To něco jiného se objevilo na chlup přesně o dva týdny později. Nakažených i mrtvých přibývalo. Desítky, stovky, později i tisíce.

Děti se už do lavic nevrátily, všechny školy zůstaly od konce února zavřené.

Online vyučování zavedli vyučující poměrně brzy a velmi dobře funguje dodnes. Děti tu naštěstí stále (anebo zpravidla) respektují autority, tzn. i své učitele. Dopoledne výuka, odpoledne zkoušení, večer úkoly – pět dní, v některých regionech šest dní v týdnu (ano, šest, pracovní a školní soboty). Zápřah však nejen pro děti, ale zejména pro rodiče.

Ze dne na den se zavřely všechny fabriky, obchody, bary, pizzerie, vše kromě lékáren a nás – obchodů s potravinami. Lid italský se zamkl ve svých domovech, s přísným zákazem vycházení. Jen si odskočit pro potraviny, popřípadě léky, s ochrannou rouškou, rukavicemi – a hlavně rychle, žádné zbytečné courání! Premiér země Giuseppe Conte označil tuto situaci jako válečnou, ovšem jedním dechem všechny obyvatele upřímně povzbudil, posílil italské národní cítění a dal lidem naději i víru, že bude časem lépe.

Upřímně mi trochu začalo lézt na nervy facebookové lidstvo, které doma vymýšlelo podivuhodné aktivity proti přespřílišné nudě. Tím samozřejmě nemyslím šití ochranných roušek. Domácí šití roušek se zde, v Itálii, stejně téměř neuchytilo.

Nuda… nuda, co to je?

Vypomáhala jsem v našem obchodě s potravinami a společně s mým mužem jsme se v těchto náročných dnech vracívali domů vyčerpaní kolem deváté večerní, a to od pondělka do soboty. Občas nám tu a tam některý zákazník s dojetím poděkoval za naše pracovní nasazení, podobné jako mají zdravotníci v nemocnicích. S tím rozdílem, že u nás je to – naštěstí – jako v ruské ruletě: Nevíme, který zákazník je již nakažený a který ještě není.

Ke zprávám znepokojených příbuzných – „Žijete? Dejte o sobě vědět!“ – valem přibývalo e-mailů od mých čtenářů. Nezvládala jsem je v této situaci pořádně přečíst, natož odpovědět. Po každém poledním i večerním návratu z krámu domů jsem měla tolik sil asi jako starý přežvýkaný hadr.

Zprvu jsem proto neměla na psaní ani pomyšlení. Psát? Ne. Spát? Ano. Bez odpočinku bych nepřežila další náročný den.

Na druhou stranu jsem však cítila zodpovědnost, že jsem opravdu čtenářům něco dlužna, a to nejenom za jejich podporu, která mi mnohokrát pomohla v nelehkých situacích.

Počala jsem tedy zaznamenávat své každodenní zážitky z těchto podivných a nabitých týdnů, začerstva v poledních pauzách, občas i těsně před usnutím. Zpětně si nevybavím den po dni, vše se slilo v jedno tísnivé nekonečno.

Skáču proto rovnýma nohama k dnešku, ke konci března 2020, do období sílící pandemie koronaviru. Situace v Itálii je v tuto chvíli velmi vážná až kritická. Strach snad nemám – nebo mám, ani nevím. Nejdůležitější je ovšem neztratit naději – a mít v sobě při tom všem marastu aspoň jiskřičku veselé mysli.

Čtvrtek 26. 3. 2020

Ráno k nám do obchodu s potravinami přijíždí několik kamionů se zbožím. Místo obvyklých tří drátěných dvoumetrových klecí s krabicemi a láhvemi jich dorazilo deset. Deset kovových těžkopádných oblud s věčně se zasekávajícími kolečky, je to tíha. V jedné kleci s naštosovaným zbožím úplně vespod prasklo pár krabic přeslazených džusů z červených pomerančů. Čurající krvavý potůček ani nestačím vytřít, vbíhající zákazníci ten lepivý červený sajrajt vmžiku roznesou po celém krámě.

Jsme jediným místem, kam se lidé můžou uchýlit, ještě tedy kromě pošty a lékárny. Je vydán přísný zákaz vycházení z příbytku. Ven smí vyjít pouze jeden člen rodiny s formulářem, který si sám vytiskne a vyplní – jméno, příjmení, datum narození, prohlášení o tom, že s koronavirem nemá nic společného (prostě žádné techtle mechtle). A důvod opuštění bytu. Důvody smějí být jenom čtyři – nákup potravin, nákup léků, odjezd do práce (kdo ještě pracuje) anebo odjezd k lékaři. Výjimečně ještě bezodkladná péče o blízkého příbuzného.

Bez přesně vyplněného papíru, notabene vůbec bez tohoto papíru vás policie na ulici rovnou odpráskne. Tedy úplně neodpráskne. Jen pár zadržených zaplatilo pokutu. Kvůli nějaké bumážce, která má dnes větší hodnotu než vaše oficiální dokumenty, které u sebe vlastně ani mít nemusíte.

Před obchodem čeká hlouček lidí, což bývá nezvyklé. Vstupují předpisově vzorně postupně jeden po druhém, s metrovým rozestupem, v rouškách a gumových rukavicích. Objevují se tu i ti, které neznám. Protože pokaždé kolem jen profrčeli autem, říkám jim pracovně „auťáci“. Auťáci jezdí autem anebo běhají. Pokud chodí, tak jedině klátivě, s platební kartou v kapse značkových sportovních trenclí.

Z černého auta vyskakuje chlapík v obleku. Ne typický auťák, ale zřízenec místní pohřební služby. Objíždí město a vylepuje parte na vývěsky a obchody.

Na futra vstupních dveří krámu přilípne parte rovnou dvojité, otec 81 let a dcera 50 let. Bydleli pár metrů od nás. Nikdo neví, na co zemřeli, je to záhada. Věřím a doufám, že ne na koronavirus… Určitě ne!

Lidé jsou milí, zatím sem chodí stále ty osmdesátileté stařenky s načesanými vlasy a stejně mladí štramáci s rozšafným úsměvem v očích, pískající si či zpívající písničky. Takoví přerostlí pražští Pepíci z Žižkova. Mužským lichotí, když je kvůli zakryté puse a nosu nazývám bandity. Ženským lichotí, když jim pochválím výběr zboží v košíku: „Ááá, mouka a kvasnice, bude pizza, ty jsi šikovná!“ Nebo: „Áááá, mouka a cukr, bude dort, ty jsi šikovná!“ Anebo: „Ááá, zmrazená pizza, to jsi šikovná, že ji neděláš, ušetříš si čas!“

U ženských není nic moc co chválit. Vlasy máme všechny stejné, odrostlé nebo flekaté, doma nabarvené. Nenalakované nehty nejsou pod gumovými rukavicemi vidět a oči má teď většina Italek zcela výjimečně nenamalované. Vyfuněný vzduch rozpustí i voděodolnou řasenku do později naprosto neodstranitelných obrovských černých monoklů.

Dnes nosili roušku vzorně skoro všichni. Tedy kromě staříka, který si ji upravil podle svého. Půlka roušky mu držela srolovaná na kořenu nosu, druhá se shrnula pod bradu. Uprostřed roušky zela obrovská díra přes ústa i nos. Staříkovo tvrzení, že může konečně dýchat, nepřijala zejména dvojice přítomných domorodkyň. Vystřelily střelhbitě z obchodu a vyčkávaly na odchod toho starého podivína, aby pak v jistotě a bezpečí dokončily nákup. Jestli děda přijde i zítra, dám mu roušku náhradní. Náhradní svářečskou.

Daroval mi ji jeden šlachovitý sympatický dobrosrdečný čahoun. V prvních dnech v době, kdy ještě zakrytá ústa nebyla povinná, ale taktéž se ochranné roušky nedaly absolutně nikde sehnat, byl svědkem nečekaného výpadu na mě od jakési nerudné ženy. Baby. Ta, ač sama roušku neměla – vlastně ji v krámě neměl vůbec nikdo –, brblala, že mám okamžitě zavřít obchod, když prodávám bez ochrany úst. Čahoun tehdy mlčky přerušil svůj nákup a vyběhl ven. Za dvacet vteřin mi přinesl v papírovém pytlíku dvě roušky pro profesionální svářeče. Zcela nové, nepoužité – z velmi tvrdého materiálu. Jako domácí i venkovní kutil je celoročně všude vozil s sebou, pro jistotu. Práce si ho vždy našla sama, anebo naopak on ji – dobrosrdečný veselý pracant. Byla jsem velmi mile zaskočena, ale jen mávl rukou: „Ber to jako dárek. Až budeš mít, tak dáš zase někomu něco ty.“

Italové se dnes chovají jinak nežli v době PŘED. Jsou více ustaraní a méně bezstarostně veselí. I přesto si svou ještě relativně dobrou náladu nedají vzít. Doufají, že se každým dnem situace změní k lepšímu. Ve zprávách žádnou naději do dalších dní zatím nevidím. Ale oni ano. Přežili mnohé, i těžká zemětřesení.

Ani neřeším, zda na mě mohl někdo nakažený promluvit či mi podat peníze, nejméně dvaceti lidem bych diagnostikovala nemoc hned z fleku. Někteří tu nakupují se zřejmou počínající horečkou a kašlem, koupit zásoby na týden a zase zalézt.

Kdo je pravděpodobně nakažený a kdo ne – to je mi úplně jedno. Fyzická únava maže veškeré případné obavy a dál posouvá hranici mého momentálního pocitu ohrožení.

Zákazník, zákazník je na prvním místě. Můj hlas musí být pro všechny jasný a jiskřivý, tak se pod tím kusem hadru na puse prostě usmívám. Je to znát.

I u toho stopadesátého zákazníka v osm večer.

Venku jsou dva stupně, naštěstí nad nulou. Padá sníh s deštěm. Při každém mém vyběhnutí z obchodu se slisovanými papírovými kartony na vyhození na mě hojně dopadají sněhodešťové kapky, které pak na mě v té naší ledárně v krámě opravdu neuschnou. Studená a promočená, to je špatná kombinace.

Zapomněla jsem si ráno udělat horký čaj do termosky, od šesti jsem nic nejedla ani nepila. Je jedenáct. Vydezinfikuju si ruce, stáhnu roušku a oloupu v rychlosti banán. Jeden, dva, tři, na tři kousnutí ho do sebe nacpu celý. Přesně deset vteřin mezi tím, kdy odchází jeden zákazník a přichází další. Napít se vody z láhve jsem již nestihla.

Lidé obchodem rychle prolétnou podle vládního příkazu – nikde se zbytečně nezdržovat. A taky máme uvnitř zimu. Nakupují spíš muži, racionálně, podle seznamu v mobilních telefonech. Rychle, rychle. Sice vezmou kolikrát něco jiného, ale tlačí je čas a zodpovědnost. Nezdržovat se, hlavně se nezdržovat. Tak je nezdržuju ani já.

Při spěšném natáhnutí roušky i rukavic mi upadne banánová slupka na zem mezi goretexové boty v mém pidiprostoru u kasy bez židle. Nechám-li ji tam, budu jak nemotorná hrdinka z němé grotesky, a navíc slupku za chvíli rozšlapu v žlutý sajrajt. Abych předešla svému případnému banánovému uklouznutí, ohnu se pro slupku, ale zapomenu na nerovnováhu prostoru. Kombinace mé zadkové rozkošatělosti plus nanejvýš třicet cenťáků čtverečních volného místa plus kovového pultu, prevíta jednoho, je jasná. Skloním se a prásknu čelem o kraj studeného kovového pultu u kasy. Rudý šrám na čele bolí, ale tu zatracenou slupku jsem alespoň vyhodila, bohužel v mokru upatlala mé bílé rukavice hnědnoucí kaší.

Vypadám teď jako nešťastně zraněná obsluha netěsnícího hovnocucu. Italům je to zřejmě jedno. Hlavně že jsem milá a rychlá. To jsem.

Po práci ještě rozvážíme pár telefonicky objednaných nákupů. Oproti dřívějšku si kromě seniorů a matek s malými dětmi dovoz nákupu domů objednávají i zdraví čtyřicátníci, kteří před pandemií běžně osobně nakupovali cestou z práce. Dnes je to jinak. Nákup si nechají dovézt přímo domů. Ani ne tak z pohodlnosti jako ze strachu. Z baráku nevytáhnou paty. Složení zboží je u všech podobné, kromě krabic s mlékem, láhve olivového oleje, dvou tří balení tuňáka v konzervě a snídaňových sušenek to bývá pokaždé několik druhů nakrájené šunky, sušeného hovězího masa bresaoly, štangle hrubého salámu od místních zemědělců, několik zmrazených pizz (vede jednoznačně houbová a salámová), kus parmazánu a obří trojúhelníky nakrájených zralých sýrů – na řezu je vidět struktura sýra a dá se odhadnout jeho stáří. Vedle sýrů a uzenin tvoří polovinu krabice čerstvá zelenina a ovoce. Sicilské citróny, pomeranče, banány, červená nahořklá čekanka, potom hlavně cukety – ty berou všichni ve velkém množství, a lilky nebo bulvy fenyklu. Zákazníci objednávají taktéž černé víno – tedy sytě červené, dánské pivo v plechovce, vinnou pálenku grappu. A vody, samozřejmě balené vody. Mnozí nalítli vábivé reklamě, že voda z plastových láhví je zdravější, přitom ta zdejší svěží z kohoutku teče přímo z našich hor. Inu, plast někomu přináší slast.

Krabice se zbožím necháváme u vchodu, zákazníci platí pokaždé hotově. Často nám z obav o případné nakažení nepředají peníze z ruky do ruky, tedy z rukavice do rukavice, ale z metrové vzdálenosti. Bankovky vhazují do krabice, kam jim na oplátku vracíme v papírovém sáčku zbytek peněz. Hlavně žádný fyzický kontakt, žádný dotyk! Pár odvážlivých zákazníků nám pomůže s nákupem z našeho auta k nim do domu bez obav, že by od nás něco chytili, ale je jich zatraceně málo. Více je těch bázlivých.

Připadá mi to jako hra z dob dětství. Kdo šlápne na čáru, umře, kdo se dotkne druhého, umře. Možná spíš hra na babu.

Ano, s koronavirem je to jako hra na babu. Honím aktivně ostatní a hledám svou oběť, snažím se svou „babu“ předat dál. Plácnutím anebo jiným dotykem. Jako děti jsme se podle pravidel hry mohly před udělením baby schovat v domečku, v útočišti, které je chráněno a kam baba nemůže.

Koronavirová baba však honí bez pravidel. Každý třetí je ve zdejších končinách starší sedmdesáti let, možná každý druhý. A vyhlídky, vyhlídky na normálnost jsou stále nejisté.

Jedeme domů, dcera Sára, která nám vypomáhá v obchodě, sedí za mnou, vzadu. Jedou-li dva lidé spolu v autě, je podle nového nařízení zakázáno sedět vedle řidiče na sedadle pro spolujezdce. Trestá se vysokou pokutou. Je zakázáno jet autem ve více než dvou lidech. Trestá se vysokou pokutou. Je zakázáno vlastně vůbec někam jezdit. Trestá se…

Zákazy a tresty. Vše přijímáme s tím, že je to nutné. Ale příkazy a zákazy přibývají, a možností, co se smí, ubývá. Rodilí italští domorodci, cizáčtí přistěhovalci i pár imigrantů, všichni jsme na společné lodi a stejně vnitřně sevřeni. Žijeme s obavami, že zítřek bude horší než dnešek. Nebo lepší? V současné situaci tomu nikdo nevěří, v očekávání toho špatného (bohužel pak i ve skutečnosti) plyne den za dnem.

Manžel stále rozváží nákupy, je velmi unavený, ale čeká nás ještě pracovní odpoledne a večer.

Sára i já jsme notně zmožené, naštěstí nemusíme vařit. Dcera Maruška i syn Šimon doma po jejich online školním vyučování všem připravili znamenitý oběd. Včerejší zbytky doplněné ledničkovým výběrem plus čerstvě uvařené noky s ovčím sýrem a zeleninovými saláty. Naše rodinné obědy a večeře bývají oázou klidu a často i veselí. Koronavirus v tu chvíli prostě neexistuje.

Fyzickou únavu zažene jen spánek, před ním ještě stačím zaregistrovat aktuální zprávy. Sleduju je denně. Počet obětí koronaviru byl v Itálii za včerejšek 683, celkově zemřelo již 7 503 lidí. Podle statistiky jich mnoho zemřelo přímo na koronavirus, netrpěli předtím žádnou jinou nemocí. Dalším koronavirus přispěl k urychlení jejich konce, jinak by se dožili pár let navíc. Ano, umírá se NA koronavirus, S koronavirem i KVŮLI koronaviru. Mezi tyto oběti patří mj. 36 lékařů, ti se nakazili od infikovaných pacientů, které ošetřovali. Počet zemřelých zdravotních sester se zatím nikde neuvádí.

Sedm a půl tisíce. Sedm a půl tisíce mrtvých za posledních pár týdnů.

Mozkové závity se přehodily na jedinou myšlenku: celou tuto anabázi prostě jenom PŘEŽÍT.

Jak přežít?

Dodržovat rituály, které jsme doposud dělali. Patří k nim i ten pravidelný odpočinek po obědě. Italský zvyk, který miluju a povinně bych ho zavedla do české kotliny. Krátký intenzivní spánek je transfuzí energie, dobré nálady a výdrže až do pozdních nočních hodin.

V okamžiku, kdy uléhám na šlofíkovou životanutnou půlhodinu, zvoní telefon. A zprávy přes WhatsApp: „Jste v pořádku? Jste zdraví?“ Nechci s nikým mluvit. Nemám na to sílu, mluvila jsem celé dopoledne, v ledovém obchodě, a přitom pracovala jako mourovatá. Posílám automatickou odpověď: „Děkuji, jsme všichni v pořádku.“ Mí italští známí vypínají během své pravidelné poobědové odpočinkové pauzy mobil a říkají, když se něco dělá, má se to dělat pořádně. Když se odpočívá, má se odpočívat a nehlídat mobilní telefon. Mají pravdu. Vypínám wifi, data, zvonění. Půlhodinka klidu a tvrdého spánku je nutná na dobití se na odpoledně-večerní blázinec v krámě.

Kromě odpočinku musím konečně najet na zdravější stravovací režim. Ráno jsem namáčela svoje dvě celozrnné sušenky do bílé kávy. Klasicky, po italsku. Dřív mi jejich snídaňový zvyk přišel až nechutný – namáčet do kafe něco sladkého, vlastně cokoli namáčet, vmžiku se vám vše rozdrobí do nevábné husté šlichty. Tu pak s plovoucími drobky do sebe hodíte na dva tři loky. Tohle JÁ ovšem nikdy dělat nebudu!

Během pár let jsem této snídaňové prasečince podlehla. Je to rychlé, dobré, praktické – sacharidy i kofein v jednom.

Dcera si zatím k snídani smíchala nastrouhanou mrkev, celer, jablko, med, ořechy, skořici, zázvor, kurkumu a burákové máslo. Příšerný blivajs, chuťově ovšem vynikající a udržel ji v šíleném pracovním tempu naprosto svěží po celou dobu. Zdraví, to je priorita.

Slovo „kultura“ zrovna tady v dnešní době vyznívá, želbohu, dost rozmařile až sprostě…

Pátek 27. 3. 2020

Blbnu. Vstávám o půl páté a ptáci zpívají jako nikdy v životě. Koronavirové období je rájem zvířat. Speciálně ptáků, jejich ranní trylky nepřerušují žádná auta, ba ani funění cyklistů. Zpěv roste z jednoho nesmělého ptačího sóla přímo do hřmotu ptačích Alexandrovců. Krása náramná!

S ptačí čimčaravou lehkostí chvátám do našeho krámu. Proženu se zadním vchodem přes prodejnu otevřít dveře. Konečně máme novou vstupní roletu, i když se starým motorem. Nová je lehká, ale desítkou zbytečných oprav té těžké staré vyšla draze, skoro jako by byla vyšperkovaná diadémy.

Roleta je naštěstí elektrická, vyjíždí sama. Sama – až na dnešek. V polovině se zastavila. Nejde ani nahoru, ani dolů. Zkusím ji zatlačit o pár cenťáků výše, nic. Zarazila se ve výšce přibližně 170 cm. Potvora, ani se nehne. Musím zabránit případnému úrazu, ačkoli dobrá polovina zákazníků by se svou výškou v klidu prošla i s kloboučkem na hlavě.

Zvenku na ni lepím nápis APERTO, tedy OTEVŘENO, s červenými šipkami označujícími konec rolety.

Lepím šipky i zevnitř, aby se lidé před vstupem sehnuli a neurazili si hlavu.

První přišel Franco, dvoumetrový chlapík odnaproti. Pracuje v civilní obraně a vypomáhá při zemětřeseních a katastrofách, minulý týden během dvou dní připravili narychlo vytvořenou nemocnici se 120 lůžky pro pacienty s koronavirem. Je praktický muž. Před zaraženou roletou hned skloní hlavu a přitom se směje, že by k nám měli mít zakázán vstup všichni paroháči. Neprošli by. Řehtá se své poznámce ještě při odchodu. Mezi námi – žádný paroháč není, ale vdovec, již tři roky, s dvěma dětmi. Jeho křehká manželka zemřela na rakovinu, krásná a milá ženská. Když k nám chodívala nakupovat, stále mi říkala: „Marto, když jsi v obchodě ty, jako by všude na nás zářilo slunce.“ Časem jsem se jí přestala ptát na zdraví, i když dlouhodobě pokašlávala. Léčba jí nezabrala. Trvalo mi mnoho měsíců, než jsem se po její smrti zbavila lítostivého knedlíku v krku a začala s jejím mužem mluvit zase normálně.

Jediný, kdo dveřmi neprošel a udělal si pěknou modřinu, je zelinář, který od nás kupuje zeleninu. Takové roztomilé motovidlo. Jezdí se svým náklaďáčkem denně po kopcích a prodává v zapadlých místech zeleninu a ovoce, doplněné nejzákladnějšími potravinami. Často si říkám, zda neprojezdí více benzínu, než prodá zboží. Ale všichni v našem podhorském údolí dělají, co můžou, každý si hledá práci. Jakoukoli.