NEJHEZČÍ MEZI KRÁVAMI

Copyright © Zuzana Hubeňáková, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4487-6

Věnováno mým dvěma dcerám,

bez kterých by tato kniha mohla být možná dvojnásobná, ale můj
život poloviční. Kvůli nim jsem dvojnásobná akorát já.

A priori optimistický úvod

Žít ve světě, ve kterém je cukr tak podobný soli, není snadné. Člověk by si rád s životem zacukroval, a pic kozu do vazu – ten mu to klidně omylem osolí. Když k tomu přičtu, že výrobci nadále na trh dodávají kabelky, co požírají věci, a internetové prohlížeče nabízejí letní sukně i těm, co mají zimní zadky, dostal by z toho jeden depku raz dva.

Můžeme lomit rukama, můžeme si trhat zbytky vlasů, nebo se na to můžeme podívat z veselejší stránky.

Ano, jsem si vědoma toho, že není nic otravnějšího než a priori optimistický člověk. Takový ten typ, co když mu kombajn usekne nohu, raduje se, že má ještě jednu. Přesto považuji za svou občanskou povinnost urputně se snažit vidět sklenici poloplnou.

Kvalitní věci by prý měly mít hloubku. Jenomže tu má i žumpa. Proto si vás dovoluji pozvat k četbě knihy, jejíž jediné poselství je aspoň na chvilku brát věci s nadhledem. A pojďme si přiznat, že stavět se k věcem lehce je někdy pěkně těžké!

Stránky této knihy vám nabídnou mimo jiné odpověď na otázku, proč když už je člověk občas za krávu, není vždy úplně nejvýhodnější být ta nejpřitažlivější z nich.

Děkuji za důvěru, kterou jste do mě vložili čtením těchto řádků a přeji příjemnou zábavu u těch následujících.

Buďte zdrávi.

TĚŽKÝ ŽIVOT STUDENTA

Mařeno, řekni Ř!

Mám novou kamarádku. Vídáme se častěji než s mými rodiči, tu a tam k ní zajdu s dcerou, trochu pokecáme a zas jdeme. Ale teda trochu mě mrzí, že mi ani kafe neuvaří. Ony to prý logopedky nemají v popisu práce.

Naši domácnost napadl hrůzostrašný tvor. Nemohu říct, že by nás úplně paralyzoval, rozhodně však výrazně ovlivnil chod a kvalitu mého života. Ten tvor se jmenuje fyfeu.

Když se jednou vydala prodavačka před obchod, aby se „podívala na to miminko, co tam tak roztomile žvatlá,“ a při pohledu na naši dceru poněkud ztuhla, došlo mi, že už bychom její anarchistické pojetí výslovnosti některých písmenek měli začít brát vážně. Holce sice nebylo ani sedmnáct, ale i tak byl nejvyšší čas.

Dělám si legraci, bylo jí zhruba pět a tímto okamžikem započalo naše soužití s logopedkou. Rozkaz zněl jasně: zničit fyfua! V ideálním případě se dopracovat k syslovi.

„Jako první je potřeba naučit se správně vyslovovat písmenko L,“ poučila nás logopedka a zahájila frontální útok na dceřina mluvidla. Po pár měsících jsme to dopracovali ke krásnému vyslovení písmene L na konci slov.

„Báječné, vidíš, jak jsi šikovná!“ nadšeně chválila logopedka. Nevím úplně přesně koho, protože většina práce logopeda se odehrává před zrcadlem, kde společně s dítětem poctivě sledují, jestli je technika vyslovování správná. K podezření, že byla pochvala mířena spíše k ní než k dceři, mě kromě toho, že se logopedka dívala hodně rovně před sebe, přivedl i fakt, že její L bylo objektivně lepší.

„A teď když už tak krásně umíš L na konci, zkusíme zařadit i slovíčka, která ho mají uprostřed. Postupně jich pár přidám, ano?“ navrhla dceři postup. Ta se na mě tázavě podívala. Asi jí přišlo, že s někým, kdo se celý den baví opakováním slov „kotel“, „postel“, „sopel“, už strávila času víc než dost.

Nakonec pokrčila ramínky, řekla „puoč ne, kuidně“ a postoupila do dalšího kola.

Logopedka se zadívala dlouhým pohledem plným bolesti kamsi vysoko nad zrcadlo.

„Hotel,“ řekla ona.

„Hote-L,“ řeklo dítě důrazně a jazyk mu při tom ukázkově mlasknul o spodní čelist.

„Klepal,“ nenechala se zaskočit logopedka.

„Kuepa-L,“ odvětilo rutinérsky dítě.

„Kostel,“ přitvrdila pedagožka.

„Kofte-L,“ rozhodlo se dítě ukázat, že není žádná ovce, aby opakovalo přesně, co mu kdo nakuká.

„Želva,“ uchýlila se logopedka ke lsti.

„Žeuva-L,“ řeklo dítě.

Kamsi vysoko nad zrcadlo jsme se teď dívaly dvě.

Po pocitově dvanácti letech tréninku se naše šestileté dítě dostalo k písmenku R. „Tdnka, Tdenýtdky,“ halekala vyhajpovaná logopedka.

Dítěti jí bylo zjevně líto, tak na její hru naoko přistoupilo, v normální řeči však usilovně staví R kamsi hluboko do krku.

„Nauč ji říkat prdel!“ radili moudří.

„Trdlo si prdlo,“ šeptala jí do ucha sestra.

Dcera však jen cudně zavrtěla hlavičkou, že takové nepřístojnosti říkat nebude (delikátní povaha po mamince, já bych prdel nikdy nenapsala, natož abych to řekla nahlas).

Po dalších osmdesáti tisících sezení se usadilo L a jakž takž se tu a tam povede R a pojďme předstírat, že sykavky už jsou taky snesitelné. Fyfeu už k nám nechodí, nahradil ho téměř dokonalý sysel, dalo by se tedy hovořit o úspěchu. Jeden by skoro usnul na vavřínech.

„Maminko, mám domácí úkol,“ řekla mi onehdá dcerka a použila při tom L jak z brožury. „Tady mám čísla, mám je dát do zádku. Ale nevím, v jakém pozadí.“

Do pozadí práce, vypadá to, že jdeme na Ř.

Korektura nekorektního jazyka

Tak nám OSN doporučilo nepoužívat genderově nevyvážená slova jako manžel/manželka, přítel/přítelkyně. Osobně to považuji za výborný nápad na cestě k rovnoprávnosti. Přestanu říkat manžel a do roka jsem ředitelka.

Ostatně OSN není první, kdo přišel na to, že špatná rétorika mění naše podvědomí a utiskuje, kudy chodí, tedy i nás ženy. Může se říkat ženy? Teď si nejsem jistá. Máme údajně padesát dva genderů, nemám nejmenší tušení, jak se všechny asi tak můžou nazývat. Zkrátka myslím to pohlaví, co pracuje i při nachlazení.

Všichni víme, že Západ je v těchto věcech odjakživa dál. Ostatně pro příklad nemusíme chodit daleko. V Čechách se například už dávno říká „hadr“, zatímco v tomto smyslu konzervativnější Morava zpátečnicky používá slovo „hadra“ podle vzoru „žena“.

Zatímco „gauč“ je tedy rodu mužského, moravská „hadra“ je neodmyslitelně spjata s ženou. A to je do nebe volající skandál, který vede do područí celé generace Moravanek, aniž by tyto tušily, čím to, že jsou tak utiskovány.

A to není všechno, v čem jsme my, osoby pohlaví, o kterém se už asi nesmí mluvit, rétoricky diskriminované! Vždyť čeština, náš rodný jazyk, s námi počítá jen tak napůl! Zatímco mužské rody mají jako svůj vzor „muž“ a „pán“, ženský rod disponuje pouhopouhou jednou „ženou“.

Jak vidíte, je nám podsouváno, že svět má více mužských vzorů než těch ženských! Začínají mi docházet vykřičníky, jak jsem z toho rozvrkočená!

Ostatně pojďme se na problematiku nevhodných vzorů podívat blíže. Když si promrskáme mužské vzory, pán, muž, hrad, stroj, předseda, soudce, a porovnáme je s ženskými žena, růže, píseň, kost, vidíme ten rozpor na první pohled.

Zatímco mužům je podsouváno, že mají na to, vlastnit hrad nebo aspoň stroj, jsou nejméně předsedové, ne-li soudci a život jim leží u nohou jako velkým pánům, žena je odsouzena k stupidnímu prozpěvování při čichání růže a jejím životním cílem by mělo být zůstat až do smrti pěkná kost.

Jsem upřímně ráda, že ženské rody nejsou služka, kůže, plíseň, zlost. Protože co mě na to OSN upozornila, dělá se mi u cídění toaletní mísy opar.

Záměrem OSN bylo především zabránit tomu, aby se v angličtině mnoho slov označujících například povolání ukončovalo slovem „man“, které znamená muž, ale používá se i ve významu člověk. Anglicky totiž policistu nazveme policeman.

Jeden by řekl, že jsme z problému venku, čeština má totiž běžně používané tvary „policista“ i „policistka“, ale protože člověk nikdy neví, jestli se osoba s plnovousem cítí být ženou, mužem nebo rohlíkem s máslem, budeme muset začít říkat to policisto podle vzoru to trdlo.

Nerada bych zlehčovala utrpení lidí, kteří se cítí být ve skupině například cyklogenderistů, což jsou lidé, jejichž pohlaví se mění s každým menstruačním cyklem. Mám pro to pochopení. Mé pohlaví se s každým menstruačním cyklem mění ze ženy přes vlkodlaka v plačku a zpět, rozhodně bych to tedy nepodceňovala.

Pochopitelně i necrogender, tedy skupina lidí, která je prý nejčastěji zrzavá a má údajně pocit, že pokud vůbec kdy měli nějaké pohlaví, už v nich zemřelo, stejně jako jejich duše, má své místo na slunci.

Začínám ale trošičku cítit, že ve mně po přečtení podobných článků také něco zemřelo. A do OSN vzkazuji: Nudíte se?

Kupte si medvídka mývala!

Když se splaší amygdala

Než se člověku narodí děti, může propadnout mylnému dojmu, že všichni rodiče tak nějak přirozeně vědí, co mají ve všech situacích týkajících se potomstva dělat. Příroda nám to přeci prozradí, myslí si ti lehkomyslníci.

K tomu bych s dovolením něco málo fundovaně ze zkušenosti podotkla. Konkrétně by to byla dvě slova. To první je „cha“, to druhé pak „cha“. Dohromady to zní takto: „Cha cha!“

Rozhodla jsem se na problémy spojené s komunikací s dětmi podívat trochu vědecky. Čím to, že když řeknete: „Běž si uklidit pokojíček!“, dítě se zvedne a odejde si malovat? Jak se to stane, že na povel: „Pospícháme, rychle se obleč!“ se dítě začne soustředěně šťourat v nose?

Je snad jazyk dětí a rodičů rozdílný? Znamená slovo „pospíchat“ v dětské řeči „lego“? Je slovo „telefonovat“ synonymum pro povel ke řvaní? Máme šanci se ten jazyk někdy naučit? Samé otázky!

Není přeci možné, že by celá ta věc neměla žádné vysvětlení. Nastudovala jsem literaturu, zhlédla několik odborných videí a došla k převratnému zjištění. Přátelé – už vím, čím to je. Může za to amygdala.

Amygdala je nejstarší část mozku, která vyhodnocuje, jestli jsme se dostali do ohrožení života. Pokud nabude dojmu, že nám hrozí nebezpečí, spustí fyzickou reakci. Tělem nám projede extra dávka adrenalinu a my zareagujeme buď útěkem, nebo útokem. Až pokud amygdala usoudí, že je vzduch čistý, dovolí mozku posunout informaci do té části, která ji relevantně zpracuje.

Nevhodně formulované věty v dětech údajně vzbuzují pocit útoku a vůbec se v mozku nedostanou k centru pro vykonávání domácích prací! Neustálým hulákáním a rozkazováním v nich aktivujeme amygdalu tak moc, že jen ti malí nevděčníci zaslechnou náš hlásek jako konipásek, zahlédnou cíp maminčiny zástěrky, ba i její stín – splaší se jim amygdala.

Jako onehdá. Dceru jsem láskyplně upozornila na to, že jestli ještě jednou zakopnu na chodbě o její tašku, tak jí vyhlásím válku.

Ona šla a umyla si ruce. Svou výhrůžku jsem upřesnila a zahrnula do ní příslib jistých prvků násilí. Ona šla a uklidila papouškovi.

Soustředila jsem se na přenos informace mezi námi a zcela jasně vyjmenovala, o co všechno přijde, pokud ta taška nezmizí. Dcera šla, dala mi pusu a informovala mě, že má pocit, jako by v místnosti někdo mluvil.

Jednoznačně se jí vypnulo spojení mezi amygdalou a zbytkem mozku. Podvědomě cítila, že je potřeba něco udělat. Bohužel však netušila co.

To si pak můžeme hlasivky vymluvit, když se nám děti přepnuly do obranného režimu! Rada je však snadná. Namísto pokřikování jak na tržišti prý máme volit věcný tón a oznamovat, co chceme, a ne co nechceme. „Tu tašku je potřeba odnést na její místo,“ měl by znít můj požadavek, pokud bych chtěla překonat vodní příkop v podobě zbytnělé amygdaly.

Můžete si to vyzkoušet na manželovi. Schválně, jak zareaguje, když na něj zařvete: „To tě ani nenapadne mi cestou z práce koupit sadu šperků?! Kolikrát ti to mám říkat?! Tady člověk co si neudělá sám, to nemá!“. Druhý den se pokuste o věcný tón bez obviňování a manipulace. Můžete údajně zapojit možnost výběru, to prý funguje báječně. „Drahý, je potřeba mě ozdobit. Koupíš mi zítra brilianty, nebo smaragdy?“

Jsem zvědavá na výsledky. Kdyby to náhodou nezafungovalo, normálně ho přetáhněte smetákem a sveďte to na amygdalu.

Deset důkazů, že co se týče písniček, nejspíš jste vyrůstali ve lži

Znáte to, Ježíšek, Mikuláš, čáp, vrána a tak. Existuje spousta věcí, které vám nejspíš v dobré vůli rodiče navykládali a nepřímo vás tak naučili věřit věcem, které moc nedávají smysl. Prostě jste se je naučili brát jako fakt a moc nad nimi nepřemýšleli. Existuje ale i mnoho omylů, které si zafixujete vlastní chybou. Třeba slavný Měkoň. Kolik vám bylo, když vám došlo, co přesně se stalo v písni, kde „už Měkoně vyvádějů, už Měkoně sedlajů“? Jen se přiznejte! Přináším vám dalších deset skutečností, které vás možná šokují:

Habera to myslel jinak

Možná vám ten náhlý příklon k severskému zemědělství vrtal hlavou léta. Ale věřte mi, Paľo nezpíval „studená si a kozy má na Aljaške“. Skutečný text písně je „studená si ako zima na Aljaške“. Ale to už jistě víte.

Okybača

Kdo jste si mysleli, že je černo Okybača? Africký oftalmolog? Jedná se samozřejmě o omyl. Ovečky zatáčá černooký bača. Opravdu, zatáčá je. Ne natáčá. Natáčky ovečky nepotřebují, jsou přirozeně kučeravé. Neptejte se, jak se zatáčajú, to ví jen bača. Snad to není nic sprostého…

Stánky

V žádném článku o muzice nesmí chybět Nedvědův šlágr. I kdybychom psali o sonátách, Stánky tam patří. Stánky jsou nejzásadnější hudební dílo všech dob. Akorát se tam nezpívá „u stánků nálevno krásu“. Kdo to tak zpíval, je alkoholik a měl by se dát vyšetřit.

Kouzel Nouzem

Copak nám to ti kačeři ze stanice Kačerov donesou? Kouzel Nouzem? Nebo snad kouzelnou zem? Jinak na konci, když jste dělali jen takový jako že zvuk, aby si nikdo nevšiml, že jste to nechytli, se zpívá: „Na tváře smích nám právě pích pan Kačer.“ Uznávám, že se to blbě odposlouchává. Hůůů.

Smradlavý podkoní

Přátelé, v písni Zelený pláně čpí pot koní. Podkoní možná taky, ale ten není předmětem písně. Prostě tam normálně smrdí kůň a tymián.

Krupiér se stíny za krkem

Jistě jste také teskně vyli ať už s Petrem Jandou, nebo Petrem Mukem: „Mám v kapse jeden frank, jsem nejbohatší z bank nad Seinou. Mám víc než krupiééér, stíny za krkééém nade mnou!“ Taky vám vrtalo hlavou, jak mohly být stíny za krkem a zároveň nade mnou? Je to past. Jsou to stíny Sacré-Coeur. Kdo to mohl v dětství vědět, když jsme byli nejdál v Jihlavě, že jo.

Roboti

Když přimhouříme oko nad tím, že to není přímo píseň, ale báseň, můžeme si ujasnit ještě jeden detail – v Polednici táta přišel z roboty. To je práce. Nedělal robotiku a mechatroniku, protože tenkrát tyhle věci ještě tak nefrčely. Kdyby přišel s roboty, dostala by báseň rázem dost vizionářský nádech.

Richardovy holky

Ačkoliv se – ve vší úctě – u něj ta asociace možná trochu nabízí, zpívá Richard Müller ve skutečnosti „schoulené dívky spí nahé“. Není tam „zhulené dívky spí nahé“, ačkoliv i takový případ už historie zaznamenala.

Přebrepty a jiná protivenství

„Můj vnuk dělá jeden takový sport. Jak vono se to... Já tomu říkám hokaido, ale tak se to nejmenuje...

Už vím! Al kaido!!!“

Aikido to mělo být. Těsně vedle.

„Víš, jak se jmenuje tenhle kámen s broukem?“

„Zkomolenina!“

„Ehm… zkamenělina, miláčku.“

Starší dcera: „Mami, mami, víš, co má můj spolužák za hračku? Kundibára!!!“

Mladší dcera: „Jeee, já tam slyším slovo!!!“

To já celkem taky, tak se bojím.

„Slovo Bára tam slyším!“

Uf. To bylo o fous.

Já: „Řekni tdnka, tdenýdky, tdpaslík.“

Dítě s blahosklonným výrazem: „Puosím tě, mami, to nemyslíš vážně.“

Za blbce tu jsem. Za blbce. Do ptdele.

Malinká: „Mami, mami, mami, věděla jsi, že existují děsně srandovní hrady, zámky a ty... rozpadliny?“

Větší: „Zříceniny!“

Malinká: „To je jedno, tak zříceniny. Třeba Loket, Lednice, Kost...“

Větší: „Nebo Houska!“

Malinká: „Jo! Nebo ten... Nebojse.“

Větší: „Cože???“

Malinká: „Ne, vlastně ne. Jak on se... Takhle nějak se jmenuje... Už vím! Bez-děs!“

Poker – hra s kartami a mimikou

Prapůvod pokeru nejspíš můžeme hledat v perské karetní hře as nas. Tu francouzští námořníci vyškolení od Peršanů převezli do Evropy, kde se rozvinula v několika mutacích. Němci ji pojmenovali Pochspiel, Francouzi Poque. A jak jistě tušíte, nikým nevyhlášený souboj o název vyhráli Francouzi. „Touché!“ mohli by jásavě vykřiknout, ale porušili by tím pravidlo číslo jedna – nedat na sobě znát emoce.

Hledám známky nervozity v jeho tváři. Netepe mu žilka nějak víc než obvykle? Jak to mám poznat, copak jsem mu před hrou měřila tlak? Co kapička potu stékající po čele? Nemrká nějak rychleji? Určitě ano, ale čert ví, co to znamená. Atmosféra houstne, musím se rozhodnout. Zhluboka se nadechnu, zahlásím all–in a posunu všechny žetony ke středu stolu. Nevím jak jeho žilka, ale moje hlásí přetížení.

Ačkoliv jsem se nikdy nezajímala o pokerový svět, i já jsem postřehla příběh Martina Staška, který vyhrál v Las Vegas v pokeru kolem sta milionů korun. To je dost. To bych taky chtěla. Půjdu, naučím se poker a udělám to taky tak. Plán je jasný. Kurz pokeru najdu během pár kliknutí, nic mi tedy nestojí v cestě.

Pro to, aby z vás byl dobrý pokerový hráč, potřebujete tři věci: výborné analytické schopnosti, matematický a psychologický talent a trpělivost. Což jsou čtyři věci. Jak vidíte, matematického talentu se některým jedincům nedostalo. Ti, kteří to s pokerem myslí opravdu velmi vážně, si můžou navíc nechat píchnout botox, aby měli pod kontrolou mimiku.

Z výše jmenovaného mám pouze trpělivost. S matematikou mám vztah zhruba stejný jako s dekorováním pohřebních věnců (oběma činnostem se můžu věnovat celé hodiny, ale po odevzdání výsledků se všichni tváří nějak smutně). Ani na ten botox se nezmůžu, protože mi posledně paní doktorka nedala obrázek a teď mám z injekcí trauma.

Nedá se říct, že bych byla karbanem úplně nedotčená. Mám za sebou stovky turnajů v pexesu s koťátky, což je mimochodem druhé nejhorší pexeso na světě, protože ještě několik hodin po jeho dohrání při každém mrknutí vidím 64 téměř identických koťátek v košíčku. Jednoznačně blbější už je jenom pexeso s paneláky, které jsem pro jeho kouzelnou atmosféru socialistického sídliště odmítla byť jen rozstříhat a raději jsem ho věnovala sběrateli pexes.

Ovšem to stran mé přípravy není všechno. V dětství jsme celé hodiny hráli žolíka (dokonce i amerického!) a autobus, jehož pravidla jsem zapomněla a dost tím trpím. A pozor – teď přijde trumf: moje nevlastní prababička hrála závodně kanastu a velmi dobře mě v ní vyškolila. Hrávaly jsme o peníze, takže znám pach strachu kolem kulatého stolu. Vím, jak se člověk dokáže chvět hrůzou, protože reálně hrozí, že přijde o svých šest korun.

Dalo by se tedy říct, že jsem na kurz pokeru perfektně připravena. Cítím formu. Od někoho, koho obehrála nevlastní prababička, je to pravda trochu naivní.

„Projeď si na internetu výherní kombinace, bude se ti hrát snáz,“ doporučila mi při přihlašování do kurzu Adéla Pecháčková, má budoucí školitelka se zkušenostmi profesionální hráčky. Jasná věc! Že full house nemá nic společného s housaty nějak tuším. Dvojičky, trojičky, postupka, znám. Nemůže to být složitější než návod na žebřík, řekla jsem si, a neměla jsem pravdu.

Základní pravidla jsem už někde zaznamenala. Pokud si správně vzpomínám, po vstupní sázce se hráčům v prvním kole rozdají dvě karty. Hráč se na ně podívá a vyhodnotí, jakou má šanci vyhrát. Pokud si věří, může znovu vsadit nebo počkat, jak se zachovají ostatní. Jestliže se mu dvojice karet v ruce nezamlouvá, karty odhodí a přijde tak maximálně o vstupní vklad do hry.

V dalších kolech rozdávající otočí další karty, které nechá na stole lícem nahoru. Hráči zkontrolují, zda jim nově nabídnuté karty vyhovují a postupují stejně jako v předchozím kole. Vyhrává ten, kdo má nejlepší kombinaci z celkově pěti karet. Nejvýše hodnocená kombinace je takzvaný royal flush neboli královská postupka ve stejné barvě. Pravděpodobnost, že se vám v ruce ukáže, je 649 740 ku 1. Tedy podobná jako že vám dítě v pubertě bude za něco vděčné.

Už jenom dostat se k pokerovému stolu není úplně snadná záležitost. Obsluze, která mě registruje do systému, aby se předešlo zneužívání sociálních dávek, případně ověřilo, jestli jsem si ve světlé chvilce boje s gamblingem na sebe neuvalila distanc, nadiktuji osobní údaje, předložím občanský průkaz a za odměnu získám kartu hráče. Ulevilo se mi. Závislost na koťátkách odhalena nebyla, takže můžu k pokerovému stolu.

Kromě půvabné blondýnky Adély u něj už sedí čtyři muži. Tomáš, Marek a Roman jsou hráči, Martin takzvaný dealer, tedy ten, kdo rozdává karty a sleduje a řídí hru. My hráči se krátce představíme a zmíníme své zkušenosti s pokerem. Nechci soupeře vyděsit k smrti, tak raději pomlčím o svých fenomenálních zkušenostech s karbanictvím. Oni se naopak přiznávají k několika hrám a turnajům na internetu.

Snažím se je otipovat. Tomáš a Marek vypadají sympaticky, ty bych mohla na emocích trochu nalomit. Roman se tváří nepřístupně, ten mi své žetony nedá zadarmo. Cítím vzrůstající napětí. Probouzí se ve mně hráčská vášeň. Nejraději bych se vrhla do hry. O pár minut později mi však sebevědomí velí spíše utéct a počkat, až ta blamáž skončí.

Poker je totiž tak nějak složitější, než jsem čekala. Zjevně jsem si nezafixovala výherní kombinace správně. Adéla na stůl rozloží několik dvojic karet a ptá se, která z nich je podle nás nejlepší. Jsme čtyři a na vítěze máme tři tipy. Pravdu má Roman. Výherní kombinací z těch, které nám Adéla nachystala, jsou dvě ušmudlané trojky.

To jsem tedy mířila výš, sázela jsem na krále s esem. Pár je ovšem víc než dvě vysoké karty. Navíc jsem si bohužel nevšimla, že mají kluci každý malinko jinou barvu. Mimochodem – to s barvami my karetní odborníci tak říkáme. Ve skutečnosti byli oba červení, jen jeden byl kárový a druhý srdcový. A to je celkem rozdíl. Přehlédnutí něčeho tak zásadního je jasná známka toho, že pod tlakem dělám chyby. Nebo je snad v kasinu taková tma? To nám to pěkně začíná!

Adéla nás seznamuje s tím, jak je celý kurz koncipován. Hodinu nám bude vysvětlovat pravidla a finty, další hodinu máme k dispozici pro malý soukromý turnaj. Prima, už se těším na pořádnou hru. Kdybych tak věděla, že za hodinu se budu bát cokoliv říct, protože se tu a tam absolutně ztratím v pojmech, to bych si tak nevyskakovala!

Většina přednášky probíhá v jakémsi speciálním pokerovém jazyce vycházejícím z angličtiny. „S takovou handou to po flopu spíš checkneš. V dalším kole uvidíš, ale klidně to můžeš rejznout. Tak jedem. Nezapomeň na blind!“ Nezapomenu. Přísahám. Jen co si uvědomím, co to hergot je. Už vím! Vklad!

Adéla si dobře uvědomuje, že jak terminologie, tak hra samotná nejsou něco, co by se dalo naučit za dvě hodiny. Vypichuje tedy nejdůležitější informace. „Je důležité si uvědomit, kolik hráčů je u stolu. Čím míň jich je, tím širší škálu karet můžeš hrát. Pokud je stůl plný, je velká pravděpodobnost, že ti hra nevyjde a tvoje nízké karty někdo přebije. To pak nemá smysl plýtvat žetony. Proto musíš správně volit startovní kombinace,“ vysvětluje Adéla jedno z nejjednodušších pravidel pro stanovení strategie.

„Víš, kolik je v banku?“ zaskočí mě za chvilku. Nemám nejmenší tušení. Mohla bych zkusit blufovat, ale Adéla se mě neptá jen tak pro nic za nic. Vsadila jsem totiž špatně. Na moji obhajobu – netušila jsem, že tady jde sázet špatně! Když jsem naposledy něco špatně sázela, byly to ředkvičky. Nevyrostly. Smutný příběh.

„Výší sázek můžeš hru hodně ovlivnit. Pořád musíš vědět, kolik je ve hře a čeho chceš sázkou dosáhnout. Příliš vysokou sázkou můžeš soupeře vyprovokovat nebo zastrašit. Taky podle pravidel musíš sázet násobky předchozí sázky, pokud chceš navyšovat,“ vysvětluje Adéla.

Jak se později dozvím, rozlišují se dva hlavní druhy hráčů. Tomu prvnímu se říká tight a typické pro něj je, že hraje málo s dobře vybranými kombinacemi. Nepouští se do nebezpečných situací, jede na jistotu. Proti tomu se hraje dobře, je v podstatě konzistentní.

Druhý typ vyfasoval označení loose a je, zjednodušeně řečeno, prudší ve hře. Snaží se být agresivnější a neumí karty včas odhodit a špatně rozdané karty vzdát.

Já bych s dovolením přidala ještě jednu kategorii: začátečník, který to hraje tak blbě, že jsou jeho kroky naprosto nepředvídatelné. Na button, tedy plastovou placku, která označuje nejlepší pozici u stolu, je schopen si postavit pití, a když dostane dobré karty, vítězně se zasměje, mrkne na soupeře, zapíchne prst do vzduchu jeho směrem a zařičí: „Tak to je paráda! Seš mrtvej, kamaráde!“, aby se pak ukázalo, že stejně jako já špatně chápe, co vyhrává nad čím.

„Téměř na každém turnaji se setkám s typem člověka, který sice pořádně hrát neumí, ale sám o tom neví, je přesvědčen o svých kvalitách a je pak schopen ostatním nadávat,“ povzdechne si Adéla, když se bavíme o typologii hráčů pokeru. „Kvůli takovým si s sebou nosím sluchátka.“

Na mé podivení, komu se tak dá nadávat za to, že prohraju v kartách, Adéla vysvětluje: „Třeba dealerovi se vyčítá, že nosí smůlu. Nebo spoluhráčům, když se ukáže, že hrají jinak, než by si arogantní hráč představoval. Občas je tu veselo, ale většina hráčů je v pohodě.“

Rozhlížím se, abych rychle vymyslela, na koho hodím případnou prohru. Co Martin? Ten by se mohl hodit! Už to, že se živí jako dealer, samo o sobě nezní úplně reprezentativně, a pak míchá karty tak, že je položí lícem dolů na stůl a prostě je náhodně posunuje po stole, takzvaným pexeso stylem. Čekala jsem víc. Efektní promíchávání dvou balíčků za růžky karet, létání karet vzduchem z ruky do ruky, cokoliv. I moje nevlastní prababička míchala karty elegantněji!

Po teoretické části, kde jsem se dozvěděla plno nových pojmů, přistupujeme k turnaji. Martin nám předloží všechny seřazené karty lícem navrch, abychom se přesvědčili, že nejsou cinknuté a je jich správný počet. Rukávy košile má vyhrnuté, beru ho tedy na milost. Vypadá to, že se na mých bezcenných žetonech nehodlá obohatit bohapustým podváděním. Což ale samozřejmě neznamená, že na něj nemůžu svést potencionální neúspěch.

Vzhledem k tomu, že jsme se v teoretické části dost odkopali a navzájem tušíme, kdo na tom jak je, nedá se očekávat velké herní překvapení. Napadlo mě samozřejmě, že bych to mohla prohlásit za taktiku a začít hrát pořádně, čímž bych pány dočista zmátla. Chybí mi k tomu však bohužel dvě věci – schopnosti a znalosti.

Přesto se mi nějakou záhadou podaří vyhrát první hru. V hlavě mi zazní prababiččino „první vyhrání z kapsy vyhání“, takže mám oproti ostatním výhodu. Vím, na koho si nevsadit. Další hry odsýpají s proměnlivými výsledky. V jeden okamžik to vypadá, že štěstí přeje Romanovi. Později se většina žetonů přesune před Marka. Ten nevydrží tlak emocí, a když se mu dvakrát podaří vyhrát hru s nízkými kartami, s vítězným úsměvem je ukáže. „Chachá!“ zajásá nad svým vlastním štěstím. Uhrál hru se špatnou handou, jak my pokeroví hráči říkáme.

„Nenechej se vyprovokovat. Ani druhými, ani sebou,“ laskavě ho napomene Adéla. „Tím, že ukážeš, že sázíš i s nízkými kartami, ukazuješ svou strategii. Nech si to pro sebe!“ radí Markovi.

Hodlám se tou radou taky řídit, ale vydrží mi to jen pár okamžiků. „Hele!“ nakloním se nadšeně k Adéle pro radu. „Rejsni to!“ zavelí ona k útoku. Když vám jediný opravdový hráč v místnosti polohlasem potvrdí, že máte dobré karty, ostatní to kupodivu znejistí a začnou ty svoje skládat. Škoda, že se to nedá použít v opravdovém turnaji. Mohly bychom s Adélou hodně dokázat.

„Ženy mohou mít při hře drobnou výhodu. Už jsem se setkala s tím, že jsem byla některým mužům sympatická, tak se mě zastali, poradili mi, nebo mi řekli něco, co by muži nejspíš neřekli. Převzali jakousi ochranitelskou roli, obzvláště ve hře s verbálně agresivními jedinci, co neumí prohrávat,“ svěřuje se Adéla. „Taky většinou hrají zodpovědněji, takže když to trochu rozbalí, mohou muže překvapit a využít situace.“

„Nemáš na půjčení navíc jedno eso?“ zkouším ochranitelský instinkt u Tomáše. Poker face neudrží, ale kupodivu se se stavem ruky nesvěří.

Moje taktika rozesmáním soupeře snížit pozornost, a zapříčinit tím chyby, funguje bezvadně. Bohužel hlavně u mě. Náhle si uvědomuji, že moje hromádka žetonů trpí souchotinami. Teď, anebo nikdy. Adéla nahlédne do mých karet, aby mi pomohla. Naznačí, že je situace nejistá, ale ona by to zkusila.