STRANGE CASE OF DR JEKYLL AND MR HYDE

Translation © Martin Pokorný, 2014

ISBN 978-80-207-2049-8

PODIVNÝ PŘÍPAD

DOKTORA JEKYLLA A PANA HYDA

UDÁLOST S DVEŘMI

Právník Utterson byl mužem drsného zevnějšku, který nikdy neprojasnil úsměvem, chladné, zřídka pronášené a rozpačité řeči a zadržovaných citů, muž hubený, vytáhlý, suchopárný, nudný, a přec jaksi milý. Při setkáních přátel, pokud mu víno bylo po chuti, mu z očí zazářilo cosi plně lidského, co sice nikdy nenalezlo cestu do jeho slov, nicméně hovořilo nejenom v této mlčenlivé symbolice jeho tváře po skončení večeře, ale též častěji a hlasitěji v jeho životních skutcích. Byl na sebe přísný, o samotě – aby ubil zálibu v drahých ročnících – pil gin, a ačkoli ho divadlo bavilo, po dvacet let nezkřížil jeho práh. Choval ale smířlivou snášenlivost k druhým, někdy skoro závistivě přemítal o vztlaku životní síly, jež vstupuje do jejich přečinů, a i ve zcela mimořádných situacích byl nakloněn nekárat, ale pomoci. „Jsem stoupencem Kainovy hereze,“ zněla jeho kuriózní průpověď: „Nechávám svého bratra jít k čertu po jeho.“ Díky této povaze mu často bylo údělem stát se mužům v úpadku tím posledním, koho znají ze seriózních lidí a kdo na ně ještě má dobrý vliv. A kdykoli se za ním takoví jedinci dostavili do kanceláře, nedával nijak najevo, že o jejich tísni ví.

Pro pana Uttersona to byl nepochybně snadný výkon: nikdy ho nelákalo kárat druhé a dokonce se zdálo, že i jeho volba přátel se opírá o podobně tolerantní, nevybíravou vstřícnost. Přijmout svůj okruh přátel hotový z rukou náhody je znakem skromnosti, a náš právník si takto počínal. Přátelil se s lidmi své krve či lidmi, které znal nejdéle, jeho city se jako břečťan plynule rozrůstaly s časem a nevyžadovaly na opoře žádné zvláštní kvality. Takto se nepochybně ustavilo pouto, jež ho pojilo s jeho vzdáleným příbuzným, po městě dobře známým panem Richardem Enfieldem. Pro mnohé bylo těžkým oříškem, co na sobě ti dva mohou vidět anebo jaké mohou najít společné téma. Kolemjdoucí, kteří je někdy minuli na nedělních procházkách, udávali, že dotyční nikdy o ničem nemluví, vypadají svrchovaně znuděně a známou tvář vítají s očividnou úlevou. Přesto oběma na těchto výpravách nesmírně záleželo, považovali je za klenot týdne, odkládali příležitosti k potěšení a dokonce i odolali volání práce, aby si je mohli užít bez přerušení.

Při jedné takové promenádě se přihodilo, že dvojici svedla cesta do vedlejší uličky v kypící londýnské čtvrti. Ulice byla úzká a (jak by se řeklo) klidná, nicméně ve všedních dnech tu vzkvétal obchod. Všem obyvatelům se podle všeho dařilo a v pilné naději na ještě větší zdar vnadně předváděli přebytky svých zisků, takže tu výlohy nastavovaly podbízivou tvář jak řady usměvavých prodavaček. Dokonce i v neděli, kdy ulice své květnatější půvaby zahalila a ruch v ní ochabl, zářila v porovnání s ušmudlaným okolím jak požár vprostřed lesa a čerstvě natřenými roletami, naleštěným kováním i celkovou čistotou a bujarostí okamžitě upoutala a potěšila oko chodce.

Dva vchody od nároží po levé ruce východním směrem linii chodníku narušoval vstup do dvora a právě zde do ulice vytrčovala svůj štít zlověstně vyhlížející stavba. Byla jednopatrová a bez oken, jen se dveřmi ve spodním patře a slepou plochou obarvené stěny v horním, a vše na ní svědčilo o dlouhodobé zašpiněnosti a zanedbanosti. Na dveřích, pokrytých skvrnami a puchýři, scházel zvonec i klepadlo. Ve výklenku se choulili pobudové a o dveřní panely škrtali sirky, na schodech rozbily krám děti, školák si o lišty vyzkoušel kudlu a přinejmenším jedno celé pokolení se očividně nikdo nepokusil ty nahodilé návštěvníky zahnat či napravit jejich řádění.

Pan Enfield s advokátem se nacházeli na opačné straně uličky. Když ale došli na úroveň vchodu, zdvihl pan Enfield hůlku a ukázal s ní.

„Už jste si někdy všiml těch dveří?“ otázal se, a když mu přítel odpověděl kladně, dodal: „Mám je v duchu spojené s jednou velmi podivnou historií.“

„Skutečně?“ odtušil pan Utterson mírně zvýšeným hlasem: „A jakou?“

„Odehrálo se to takhle,“ opáčil pan Enfield. „Asi ve tři ráno jsem se v zimě a tmě vracel domů odněkud z konce světa a moje cesta vedla ulicemi, kde doslova nebylo k vidění nic jiného než lucerny. Jedna ulice za druhou, a všichni spali – jedna ulice za druhou, všechno rozsvícené jak k procesí a prázdné jak kostel – až jsem se nakonec dostal do onoho stavu, kdy člověk napíná uši a začíná si přát, aby se někde objevil strážník. Znenadání jsem spatřil dvě postavy: nevelkého chlapíka, který si řízným krokem rázoval východním směrem, a holčičku snad osmi- či desetiletou, která ze všech sil utíkala příčnou ulicí. Nuže, milý pane, na nároží se ti dva, jak se dalo čekat, srazili, a tehdy se stala ta hrůza: chlap tu holčičku beze slova předusal a nechal ji křičet na zemi. Když to takhle řeknu, nepůsobí to až tak zvláštně, ale bylo to peklo na pohled. Ten mužský vůbec nevypadal jako člověk, spíš jako nějaký moloch. Zahulákal jsem, rozeběhl se, chytil chlapa za flígr a přivedl ho zpátky na místo, kde už plačící dítě obstoupila skupina lidí. Byl naprosto klidný a vůbec se nevzpíral, ale zahleděl se na mě tak odporně, že mi vyrazil pot jak při běhu. Kolem dívky stála její rodina a zanedlouho se objevil i doktor, pro kterého dívku původně poslali. Podle felčara se děvčeti až tolik nestalo, jen byla vyděšená, a člověk by si myslel, že tím to skončí – ale byla tu jedna zvláštní okolnost. Ten chlap mi byl na první pohled odporný, a příbuzným dívky také, což bylo zcela přirozené. Nápadné mi ale bylo doktorovo počínání. Byl to obvyklý tuctový apatykář, šedivá myš bez rozeznatelného věku, se silným edinburským přízvukem a citlivý asi jako dudy – ale teď byl prostě stejný jako my: kdykoli se na lapeného podíval, viděl jsem, jak úplně zbledl odporem a touhou ho zabít. Věděl jsem, co se mu honí hlavou, a on to věděl o mně, ale jelikož zabití nepřicházelo v úvahu, zvolili jsme druhou nejlepší možnost. Chlapovi jsme řekli, že z toho uděláme skandál, až si nad ním budou lidi odplivovat od jednoho konce Londýna po druhý, a postaráme se, že jestli má nějaké přátele a nějakou vážnost, přijde o ně. Takhle jsme ho zalévali žhavou smolou, ale zároveň, co to šlo, krotili ženské, protože zuřily jak harpyje. V životě jsem neviděl kroužek tak nenávistných obličejů, a uprostřed ten chlap s jakousi pekelnou pohrdlivou chladnokrevností – vystrašený sice taky, to bylo vidět – ale nesl to, milý pane, jak sám satanáš. ‚Jestli se z téhle nehody rozhodnete vyrazit kapitál,‘ procedil, ‚jsem samozřejmě bezmocný. Každý gentleman se chce vyhnout scéně,‘ povídá. ‚Uveďte částku.‘ Skřípli jsme ho jménem rodiny na sto liber; sice bylo očividné, že by se raději vykroutil, ale na nás bylo patrné, že jsme ochotni sáhnout k nejhoršímu, a tak nakonec kývl. Musel tedy opatřit peníze – a kam myslíte, že nás zavedl? K tamtěm dveřím! Vytáhl klíč, vešel dovnitř a hned se vrátil s deseti librami ve zlatě a šekem na zbytek u Couttsovy banky, splatným doručiteli a podepsaným jménem, které nemohu prozradit, i když představuje jednu pointu celé historie – ale bylo to jméno dobře známé a často zmiňované v tisku. Ačkoli šlo o pěknou sumu, udaný podpis by zaštítil mnohem víc, jen když by ovšem byl pravý. Dovolil jsem si milého pána upozornit, že celé jeho počínání vyhlíží značně nevěrohodně a že se v reálném životě nestává, aby někdo ve čtyři ráno vešel do dvířek od barabizny a vyšel s šekem na cizí jméno na skoro sto liber. On se mi ale bezstarostně vysmál: ‚Jen bez obav,‘ povídá, ‚zůstanu s vámi, dokud banky neotevřou, a nechám šek proplatit osobně.‘ Všichni společně – lékař, otec dítěte, náš přítelíček a já – jsme se proto odebrali ke mně domů, strávili tam zbytek noci a na druhý den po snídani se hromadně vypravili do banky. Šek jsem odevzdal sám a udal přitom, že mám dobré důvody považovat jej za padělek. Ale ani zdání: ten šek byl pravý.“

„No toto,“ podotkl pan Utterson.

„Soudíte, vidím, stejně jako já,“ pravil pan Enfield. „Ano, je to hříšná historie. Ten mužský byl totiž typ, se kterým by nikdo neměl mít co do činění, opravdu zatrolený chlap, zatímco ta osoba, jež vypsala šek, je bělostná jak lilium, navíc obecně známá, a co to činí ještě horším, patří – jak se říká – k dobrodincům. Nejspíš jde o vydírání a slušný člověk musí platit jako mourovatý za nějaké mladické hýření. Říkám proto tomu místu za dveřmi Vyděračský dům. Jenže víte, ani to zdaleka nevysvětluje všechno,“ dodal a na ta slova upadl do zadumání.

Z něho jej dosti zprudka vytrhl pan Utterson: „Nevíte ale, jestli tam ten, kdo šek vydal, bydlí?“

„Náramně pravděpodobné, nemyslíte?“ opáčil pan Enfield. „Náhodou jsem si ale jeho adresy všiml – sídlí někde na náměstí.“

„A vy jste se na – na to místo za dveřmi – nikdy nikoho neptal?“ pronesl pan Utterson.

„To ne, pane, toho jsem se varoval,“ zněla odpověď. „Na kladení otázek mám velmi jasný názor – příliš to zavání soudným dnem. Vypustíte do světa otázku, a je to jak pošťouchnout kámen: v poklidu sedíte na vršku kopce, kámen se odvalí a postrčí další, a za chvíli to nějaký starý nudný paprika – ten poslední, na koho byste kdy pomyslel – schytá doma na zahrádce po hlavě a rodina si musí změnit jméno. Ne, pane, přijal jsem zásadu: čím víc to vypadá, že někoho honí dluhy, tím míň se ptám.“

„Moc dobrá zásada,“ přisvědčil právník.

„Avšak probádal jsem to místo sám,“ navázal pan Enfield. „Skoro to ani nevypadá na dům. Nejsou tam druhé dveře a z těchhle nikdo nevychází ani jimi nevchází, jen tu a tam, ale zřídka, ten pán z mého dobrodružství. Z prvního patra do dvora shlížejí tři okna, zespodu žádná; okna zůstávají pořád zavřená, ale jsou čistá. A pak tu je ještě komín, ze kterého se zpravidla kouří, takže tam někdo musí bydlet. Ale není to úplně jisté, protože domy jsou kolem toho dvora tak natěsnané, že je těžké říct, kde jeden končí a další začíná.“

Dvojice znovu ušla kus mlčky, načež pan Utterson povídá: „Enfielde, ta vaše zásada je dobrá.“

„Ano, myslím, že ano,“ opáčil Enfield.

„Ale stejně,“ navázal právník, „se vás na jednu věc chci zeptat: chci se dotázat na jméno toho muže, který dívku podupal.“

„Nu,“ pronesl pan Enfield, „nenapadá mě, čemu by to mohlo uškodit. Ten muž se jmenoval Hyde.“

„Hm,“ broukl pan Utterson. „A jak ten člověk vypadá?“

„Není snadné ho popsat. S jeho vzhledem cosi není v pořádku: je na něm cosi odpudivého, cosi přímo odporného. V životě jsem neviděl člověka, jehož bych se tak štítil, a přitom skoro nevím proč. Musí být něčím zdeformovaný, vyvolává prudký dojem znetvoření, i když bych nedokázal udat kde. Vypadá velice zvláštně, a přitom na něm nedokážu uvést nic nezvyklého. Ne, pane, nedokážu to vystihnout, neumím ho popsat. A není to selháním paměti, protože mohu prohlásit, že ho vidím před očima, jako by tu právě byl.“

Pan Utterson zase ušel kus mlčky, očividně tížen úvahami. „Víte to jistě, že si otevřel klíčem?“ otázal se nakonec.

„Milý pane…“ spustil Enfield navýsost překvapen.

„Jistě, já vím,“ řekl Utterson, „vím, že to musí působit zvláštně. Pravda je taková, že na jméno té druhé postavy se vás neptám jenom proto, že je již znám. Vidíte, Richarde – vaše historie pro mě není cizí příběh. Pokud jste se v nějakém bodě dopustil nepřesnosti, asi byste se měl opravit.“

„To jste mě, myslím, měl varovat,“ opáčil druhý trochu zakaboněně. „Já však byl, jak byste to řekl vy, pedantsky přesný. Ten mužský měl klíč, a má ho dodnes. Ani ne před týdnem jsem ho viděl, jak si s ním odemyká.“

Pan Utterson si zhluboka povzdechl, ale nepronesl ani slovo, a jeho mladý přítel záhy navázal. „Další poučení, že má člověk mlčet,“ řekl. „Stydím se za svůj neukázněný jazyk. Slibme si, že už o tom nebudeme mluvit.“

„Z celého srdce,“ slíbil právník. „Na to si, Richarde, plácněme.“

PÁTRÁNÍ PO PANU HYDOVI

Toho večera dorazil pan Utterson do svého staromládeneckého sídla v pochmurné náladě a k večeři usedl bez chuti. V neděli měl po jídle ve zvyku uvelebit se u krbu s nějakým suchým bohosloveckým svazkem na čtenářském stolku, dokud hodiny na sousedním kostele neodbily dvanáctou, a nato se střízliv a vděčen uchýlit na lože. Této noci však, jakmile sluha stáhl ubrus, vzal svíčku a odebral se do své kanceláře. Zde otevřel sejf, z jeho nejutajenější přihrádky vyňal dokument, jenž na obálce nesl označení „Poslední vůle doktora Jekylla“, zasmušile usedl a dal se do pozorného čtení. Testament byl sepsán vlastní rukou zůstavitele: pan Utterson jej totiž sice teď, když už byl hotov, převzal k opatrování, avšak odmítl sebeméně napomoci při jeho pořízení. Stanovovalo se tu nejen, že v případě úmrtí Henryho Jekylla, doktora medicíny, doktora práv, člena Advokátní komory, člena Královské společnosti atd., má veškerý jeho majetek přejít do rukou jeho „přítele a dobrodince Edwarda Hyda“, ale též že v případě pořizovatelova „zmizení či neobjasněné nepřítomnosti po dobu delší než tři kalendářní měsíce“ se má řečený Edward Hyde bez prodlení a prost jakýchkoli závazků plně ujmout všeho, co Henrymu Jekyllovi patří, a pouze vyplatit několik drobných částek služebnictvu z lékařovy domácnosti. Dokument byl právníkovi již dlouho trnem v oku. Urážel jak jeho právnické cítění, tak jeho lásku ke zdravému rozumu a životním zvyklostem – cokoli fantaskního považoval za neslušné. Doposud jeho pobouření bobtnalo vlivem neznalosti pana Hyda, nyní ale v náhlém obratu vlivem toho, co o něm ví. Když se jednalo o pouhé jméno, o němž se nemohl nic víc dozvědět, bylo to samo o sobě dost špatné. Když se nyní začalo odívat odpudivými vlastnostmi, bylo to ještě horší – a z převalujících se přízračných mlh, jež mu tak dlouho šálily zrak, vystouplo náhlé a zřetelné tušení nepřítele.

„Považoval jsem to za šílenství,“ pronesl, když ošemetnou listinu vracel do sejfu, „ale teď se začínám bát, že v tom je nějaká hanebnost.“

Nato sfoukl svíčku, navlékl si kabát a vydal se směrem ke Cavendish Square do oné lékařské pevnosti, kde sídlil též jeho přítel, slavný doktor Lanyon, a přijímal tu zástupy pacientů. „Jestli někdo něco ví, tak Lanyon,“ usoudil v duchu.

Důstojně vyhlížející majordom ho znal a hned ho přivítal; bez sebemenšího zdržení byl rovnou ode dveří uveden do jídelny, kde doktor Lanyon seděl sám u sklenky vína. Byl to bodrý, zdravím kypící, elegantní a brunátný gentleman s předčasně prošedivělou kšticí a suverénně bouřlivým vystupováním. Když spatřil pana Uttersona, vyskočil ze židle a přivítal ho stiskem obou rukou. Jeho žovialita, jak u něj bylo pravidlem, působila na pohled poněkud teatrálně, avšak vyjadřovala upřímný cit. Byli totiž dávnými přáteli, spolužáky na střední škole i na univerzitě, hluboce ctili každý sám sebe i druhého, a také – což z řečeného ne vždy vyplývá – pociťovali neskonalé potěšení ze vzájemné společnosti.

Po troše volné konverzace právník svedl řeč k tématu, které tak nepříjemně zaměstnávalo jeho mysl.

„Lanyone, jářku,“ pravil, „my dva jsme určitě nejstarší přátelé Henryho Jekylla, nemyslíte?“

„Pokud jde o vlastní stáří, klidně bych se bez superlativů obešel,“ uchechtl se doktor Lanyon. „Ale nejspíš máte pravdu. Co na tom? Moc často ho nevídám.“

„Opravdu?“ zarazil se Utterson. „Myslel jsem, že vás spojují společné zájmy.“

„Bývalo to tak,“ zněla odpověď. „Ale už je to přes deset let, co se Henry Jekyll na můj vkus příliš oddal výmyslům. Zvrtlo se to s ním, ztrácel rozum, a i když mi na něm samozřejmě dál záleží ze staré známosti, jak se říká, vídám ho po čertech vzácně. Takové nevědecké žvanění,“ dodal doktor a znenadání zbrunátněl, „by znesvářilo i Achilla s Patroklem.“

Tento výtrysk emoce poskytl panu Uttersonovi jistou úlevu. „Jenom se pohádali o nějakou vědeckou otázku,“ usoudil, a jelikož sám (s výjimkou problematiky vlastnických práv) jakékoli vědecké vášně postrádal, dokonce v duchu dodal: „Nic víc na tom není!“ Ponechal příteli několik vteřin na uklidněnou a pak přikročil k otázce, kvůli níž sem přišel. „Už jste se někdy setkal s jeho chráněncem, jistým Hydem?“ zeptal se.

„Jak? Hyde?“ opakoval Lanyon. „To ne, o tom jsem v životě neslyšel.“

Toto zjištění si s sebou tedy právník odnášel zpět do své širé ztemnělé postele, na které sebou házel z boku na bok, dokud se pozdní noční hodiny nepřehouply k ránu. Jeho pachtícímu se duchu, jenž se pod náporem otázek lopotil v tmách, poskytla tato noc pramalou úlevu.

Na zvonici kostela, jenž stál tak příhodně blízko k sídlu páně Uttersona, odbilo šest hodin a on byl stále pohlcen touž otázkou. Doposud jej zasahovala pouze intelektuálně, teď však strhla či spíše zotročila i jeho představivost, a jak tak ležel a převaloval se v husté tmě, již skýtala noc i zatažené závěsy, před vnitřním zrakem se mu jak na svitku nasvícených obrázků odvíjel příběh pana Enfielda. Viděl široké pole dosvitu luceren v nočním městě, pak postavu rychle kráčejícího muže, dítě utíkající od lékaře a jejich srážku, načež to lidské monstrum na holčičku duplo a bez ohledu na její křik šlo dál. Nebo viděl místnost v bohatém domě, kde ležel a spal jeho přítel, snil a usmíval se vlastním snům – načež se dveře té místnosti otevřely, závěsy u postele někdo strhl stranou, zavolal na spáče a hle!, spáči po boku stála postava obdařená zvláštní mocí a on musel i v tuto pozdní hodinu vstát a uposlechnout jejího příkazu. Postava v těchto dvou výjevech advokáta pronásledovala po celou noc, a pokud tu a tam zdříml, vždy jen proto, aby ji spatřil, jak ještě víc kradmo proklouzává spícími domy nebo svižněji a ještě svižněji, až se točí hlava, prochází ve svitu luceren širokými městskými labyrinty a na každém nároží srazí holčičku a nechá ji křičet. Ale pořád ta postava neměla tvář a nemohl ji poznat, i v jeho snech byla bez tváře nebo měla matoucí vzhled, který se mu rozplýval před očima, a takto v advokátově mysli vyrašila a rychle sílila podivuhodně silná, takřka nemírná zvědavost spatřit podobu skutečného pana Hyda. Kdyby na něj mohl byť jen jednou popatřit, tajemství by se – jak si myslel – projasnilo a snad i zcela zmizelo, jak bývá u tajuplných věcí zvykem, když je náležitě prozkoumáme. Snad by zjistil příčinu té zvláštní přízně či služebnosti (nazvěte to, jak chcete) svého přítele, a třeba i oněch šokujících ustanovení v závěti. Přinejmenším by to byla tvář, jež stojí za vidění: tvář muže, jenž nemá kouska milosrdenství v těle; tvář, již stačilo ukázat, a podnítila v duchu jinak tak otrlého Enfielda celoživotní nenávist.