DŮVĚNÁ ZPRÁVA

O KARLU HYNKU MÁCHOVI

Miroslav Ivanov

Copyright © Miroslav Ivanov (dědička Klára Říhová) 1977, 2002, 2010, 2021

Cover, Typo © Tomáš Říha, 2021

ISBN 978-80-242-7833-9

Pár slov…

Od vydání knihy Důvěrná zpráva o Karlu Hynku Máchovi uběhlo pětadvacet let. Její autor – můj otec – ji napsal v době své umělecké zralosti a člověčí pohody. Po devatenácti úspěšných exkurzích (nejen) do minulosti si troufl oživit postavu „prvního českého moderního básníka“ (jak uvádějí učebnice literatury), na níž si leckterý historik či romanopisec vylámal zuby. Byla to práce vzrušující i náročná. Obnášela měsíce prožité v zatuchlých archivech a měsíce za psacím stolem naší chalupy s máchovským výhledem na hrad Týřov. Pomalu, systematicky a poctivě splétal jednotlivé nitky, motivy, dohady. Pracoval zkušeně s fakty, která kořenil citlivou dávkou fantazie autora literatury faktu…

Podařilo se mu vykreslit Karla Hynka Máchu tak sugestivně a dramaticky, že občas, když se láme večer do noci a nad Berounkou se rozblikají hvězdy, cítím jeho přítomnost. Ne nesmělého a sentimentálně vzdychajícího mladíka z Petřína, ale vášnivého, vzdělaného, vnímavého a sebevědomého muže, hledajícího smysl všeho, co ho obklopuje. Který překročil o míle svou dobu. Podle vrstevníků byl „zvláštní, nápadný, výstřední, velepodivný, neobyčejný, trudomyslný, nešetrný, samolibý blázen…“ Já přidám slůvko geniální. A hlavou se mi honí tisíc otázek. Jak by asi naložil se všemi svými talenty, kdyby dostal víc času? Co by řekl dnešnímu globalizovanému světu? Cítil před 166 lety při pohledu vzhůru něco jiného než dnes vy nebo já? Nekonečnost? Pomíjivost?

Můj otec, který Máchu obdivoval, ale kriticky odhalil i diskutabilní rysy jeho povahy a k sestavení básníkova kondiciogramu využil dokonce moderní vědu, se druhého vydání své dvacáté knihy nedožil. Možná si někde ve spisovatelském nebi povídá s tvůrcem Máje o teorii relativity, o dívce jménem Lori, o hradech spatřených, o sychravých večerech v Litoměřicích…

Jaký kondiciogram by vyšel na den smrti jemu samotnému, nebudu zjišťovat. Ale myslím, že ani v jeho případě to není nejdůležitější…

Klára Říhová-Ivanovová

Týřovice 31. 3. 2002

Prolog

Světnice je poměrně velká, asi tak pět krát šest metrů. Směrem k silnici (a tedy i k řece, za kterou leží zříceniny hradu Týřova) má dvě starodávně vyhlížející okna. V sousední stěně jsou podobná, vedou na krytou pavlač, před lety tam bývaly stoly i židle a zdejší šenkýř se jistě zapotil, kdykoliv obsluhoval ve velké místnosti (kdysi to byl výčep) i hosty na zápraží.

Sedím u ohniště, plameny kreslí podivné siluety, bílé zdi dávno ztratily pach čepovaného piva, vzduch už není protkán chuchvalci kouře. Kolik generací prožilo svá pijácká léta v téhle místnosti… Zedník, který včera dělal sloupky ke vratům, vzpomínal, jak po první světové válce propil v naší hospodě v noci po odvodu všechny ušetřené peníze. Ráno jsem šel s prázdnou kapsou a utrženou podrážkou. Zasmál se a v tom smíchu byl i nádech smutku, všechno minulo, zestárl, je na konci cesty.

Sedím u ohniště, nad hlavou dva zčernalé dřevěné trámy, pověsili jsme na ně několik džbánků, vždy otlučenou stranou ke dřevu. Taky mně ukazoval (o svačině, když jsme vypnuli míchačku), jak tu stávaly židle a stoly; poslední část lavice jsme ještě zachránili, je teď v kuchyni. Na zápraží na latích, které překrývaly spáry mezi dřevěnými trámy (chalupa je roubená), jsme objevili čárky; každá znamená jedno pivo – a bylo jich na stovky. Kdyby tak šla vyvolat minulost, odvinout ji jako nit nebo provázek…

Tenkrát, v roce 1836, tu přebývala nouze s bídou. Pár ubohých domků kolem, hospoda jim kralovala jako jednooký mezi slepci. Chodilo se do ní z daleka, většinou dřevaři a občas nějaký ten forman či vysloužilec nebo zatoulaný mládek, na Berounce bývalo dost mlýnů, velkých i malých.

Tenkrát v roce 1836.

Sedím u ohniště a vím: kdysi tu byl Karel Hynek Mácha. V tomto domě, v této místnosti, pod těmito trámy. Přišel sem večer s kamarády, měl výstup s hostinským, pak zde přespal. Nakreslil i zříceninu Týřova, odpovídala jeho romantickému duchu. Kdo ví, ve kterém koutu výčepu odpočíval a o čem přemýšlel… Lehko mu asi nebylo, končil studia, dívka, s níž chodil, čekala děcko a jemu nezbývalo než shánět zaměstnání. Pokud možno co nejdál od Prahy, od míst, která mu připomínala – co připomínala? Dobré chvíle? Zlé? Kdyby dobré, nespěchal by pryč. Snad touha uniknout lidským řečem, které nastanou, jakmile se nemanželské děcko narodí, ho hnala někam daleko. Byl prý v té době – v létě 1836 – bledý a zasmušilý. Kdo by nebyl. Matka mu stále vyčítala jeho lásku k Lori a po básníkově smrti dokonce prohlásila, že… všeho toho neštěstí je vinna „tá“. Že neměl chodit do Truhlářské ulice (kde Lori bydlela), že jen stud skrze ni jej vyháněl z Prahy.

Zdá se to pravděpodobné. Nyní jsme však teprve v letních měsících roku 1836, kdy Mácha hledá zapomnění mezi přáteli; kolikrát se spolu toulali českou zemí, prolézali staré hrady a obdivovali přírodu.

„Záliba v romantice přešla mu do krve. Často odpoledne vydal se na cestu z Prahy do lesů křivoklátských, kolik dní potuloval se po lesích, někdy i v noci, živil se, čím se dalo, dosti bídně, zapřádal hovory s hajnými a uhlíři, jindy opět vyhledával tlupy cikánů a pozoroval je,“ vzpomínala Marie Červinková-Riegrová. A potom pokračovala:

„Jednou vyšli společně Mácha, Strobach, Břetislav Trojan a Rieger a dorazili večer do Tejřova. V hostinci nemohli na netečném hostinském vymoci žádné večeře a tu Mácha povstav, hostinskému – velikému habanovi – vážně řekl: ‚Víte-li pak, kdo já jsem? Já jsem komisař policejní a jestli nezaopatříte těmto pánům cestujícím všecko, čeho si přejí, uvidíte, co se bude dít.‘ Po těch slovech byl hostinský jako vyměněn, hned se šukalo a shánělo po domě i po celé vesnici a zanedlouho dostali cestující dobrou večeři. Druhého dne časně vstavše, šli na Žebrák a Točník, Mácha je vedl a vykládal jim památnosti hradů; pak se od nich oddělil, ubíraje se k Litoměřicku… Ostatní obrátili se ku Praze, a poobědvavše v Žebráce, dorazili ještě téhož dne k desáté večer pěšky až do Prahy. Jeden z nich však namáhání to odstonal.“

Třeba seděli tady v rohu, kde teď stojí obrovitá moučnice, odpočívala víc jak sto let na půdě, nyní slouží na lůžkoviny. Malé okénko, spojující výčep s kuchyňkou, bylo pootevřené a čas od času se v něm objevila tvář hostinského, který s obavou pozoroval pány, jestli jim chutná večeře. Chutnala, z Prahy je to sem dobrých šedesát kilometrů. Co bylo dál?

Oheň praská, plameny ozařují nepravidelně místnost, občas vypadne oharek, zříceniny Týřova dávno zmizely ve tmě, tenkrát byly zachovalejší než dnes. Aspoň podle Máchovy kresby.

Ano, co bylo dál… Snad spali v podkroví (nyní je tam pracovna), snad venku na zahradě, noc byla teplá, hvězdy vysoko. Těla jsou unavená, ale tyhle chvilky patří k nejkrásnějším, padají věty, vzpomíná se na Prahu, na školu, za pár dní (či týdnů) nastanou prázdniny.

Jak pro koho. Jak komu… Trojan, mladší o šest let než Mácha, má před sebou vyhlídku na dobré léto. Stále mu bzučí hlavou verše, píše povídky, jeho jméno je už známé jak ve Květech, tak v časopise Českého musea (Sirotkové, Prstýnek, Zpěv k moři) i v České včele (Staroměstská věž, Zpěv krále lesů, Raněný). Už před časem si Mácha posteskl (24. října 1835) deníku: „Četl jsem Trojanovu báseň. Báseň je dobrá. Nevydám-li brzo své básně, budu je moci brzo čísti, však ne co své, vydané.“ Snad běželo o skladbu Cizinec nebo Poslední zpěv, vyšly v listopadu 1835 v Květech. Nyní leží František Břetislav Trojan vedle, je plný nadšení nad noční oblohou a Mácha v jeho slovech poznává mnohé své myšlenky.

Opodál Strobach, ano, ten, s nímž byl Mácha před časem v Itálii. Antonín Strobach, právník a pozdější autor mnoha článků a odborných knih (třeba Památný spis o udržování vltavských jezů…). Teď má dvaadvacet let – je o čtyři roky mladší než Mácha – a kdepak by ho napadlo, že bude za čas pražským primátorem. Na kroměřížském sněmu se bude střídat v předsednictví, ve Vídni na říšském sněmu ho jednou zvolí prezidentem. Vzhlíží k Máchovi s pokorou.

Nejmladšímu z celé družiny, Františku Ladislavovi Riegrovi, bylo sice teprve osmnáct, ale mohutná postava ho činila starším. I on měl už několik básní uveřejněných v Květech a výlet s Máchou, jehož si vážil, uspokojoval jeho ctižádost. Cítil dobře nadřazenost básníkovu, někdy i jeho povýšenost a zvláštní postavení mezi mladými, Mácha si je všechny podroboval i získával – a Riegrovi bylo dnes po celý den (při pomyšlení, že i jeho si Mácha vyvolil za druha k výletu či že s jeho přítomností souhlasil) výborně. Hlaholil, hlasitě se smál při každém Máchově vtipu a snažil se, aby se zavděčil. Jednou bude „vůdcem národa“, politikem a reprezentantem, mezitím uplyne několik desetiletí, Mácha se stane klasikem i pojmem a Rieger s pýchou zavzpomíná na dnešní výlet.

Teď žije touto chvílí, pozorně naslouchá hovoru starších, připraven k okamžité poznámce, vděčen za jakoukoliv Máchovu větu. Cítí se dobře, proč ne, čekají příjemné prázdniny…

A tak plynou večerní hodiny a ti tři snad ani netuší, jak je Máchovi. Mlčí víc než jindy, jeho věty jsou nenadále ostré, pak se je snaží zmírnit nuceným veselím. Trojana, Strobacha ani Riegra nic nenapadne. Nebo přece? Kdo to může vědět… Ale ne, známe dnes mnoho materiálů a ze všech vyplývá, že Mácha o své situaci s nikým – ani s nimi, ani s jinými ze svých druhů – zatím nemluvil. Tajil ji, proč také vykládat, že se bude muset oženit a že jeho Lori čeká dítě. Má hlavu plnou černých myšlenek, vniknou do mozku, nedají se zapudit. Jako červi. A tak leží naznak, a zatímco ti tři hovoří o svém nadšení z křivoklátských lesů, o setkání s uhlíři, o tajuplných sklepeních týřovického hradu, o vodním toku šumícím dole v údolí, jemu tenhle hovor plyne kolem uší, podoben proudu Berounky. Už se nikdy nedozvíme, kdy došlo k obratu v hovoru, najednou tu bylo konstatování, že jemu, Máchovi, zakrátko skončí škola, dá sbohem právnické fakultě – a co dál?

Ti tři nevědí, jakého bolavého místa v jeho duši se právě dotkli, jaké duchy vyvolali. Otázka ještě zní večerní tmou, ano – co dál?

Ví jedno: že nechce zůstat v Praze. Jakékoliv přemlouvání je marné a zbytečné. Nechápou, nemohou znát všechny ty chvíle s Lori, chvíle cudné i necudné…

„Půjdu z Prahy…“ říká poněkolikáté.

Nerozumějí mu. A on nepodává vysvětlení, nikdy se svým přátelům, natož známým, nezpovídal, necítil nutnost. Často se naopak dostával do protikladného postavení, kdy si připadal výš, nad nimi, proč by jim tedy měl vykládat své těžkosti.

Snaživý Trojan poznamenává, že jim bude všem chybět. (Zapamatujme si jeho křestní jméno: František Břetislav; existuje totiž další Trojan v okolí Máchově: Alois Pravoslav, později významný český politik. Oba byli vzdáleně příbuzní a oba poměrně blízcí Máchovi, v pozdějších dopisech z Litoměřic na ně nezapomíná a připisuje: „Pozdravujte pány Trojany.“)

Mácha to odmítá mávnutím ruky, ale ví – tak jako druzí –, že je to pravda.

Tohle pomyšlení mu dělá dobře.

Strobach ještě říká, že v Praze by našel mnohem víc příležitostí k zaměstnání než někde na venkově.

Pak zavládne mlčení. Osada už dávno spí, dřevaře nezajímají hvězdy na vysokém letním nebi, i v hospodě šli spát. Tehdy najednou prohlásí František Břetislav: „My Trojanové máme v Litoměřicích příbuzného advokáta…“

Mácha se zvedne. Zná to město, toulal se kdysi tamější krajinou. Před časem si poznamenal do svého zápisníku seznam „hradů spatřených“ a tady pod číslem 30 zapsal „Kamejk“ – Kamýk u Litoměřic, a hned poté (číslo 31)

„Vopárna“ – Oparno u Lovosic.

Trojan tuší, že vzbudil zájem, a tak pokračuje: „Jmenuje se Josef Filip Duras a je notářem a justiciárem na několika statcích, co patří klášteru.“

Justiciár, dnes bychom řekli vrchnostenský právní úředník. Současně i notář – tedy přesně to, co Mácha hledá. A potřebuje. Navíc daleko od Prahy. Přitom Litoměřice nejsou žádná vesnice, mají tam i gymnázium a biskupský kněžský seminář. Denně asi jezdí do Prahy dostavník, takže určité spojení by existovalo. Posadí se a podívá se na Trojana, trochu se pousměje:

„Děkuju, to je dobrá zpráva.“

„Všichni ho tam znají a on si nás, Trojany, taky pamatuje… Stačí se odvolat na naše přátelství.“

František Břetislav je šťastný, i když přesně neví, co se odehrává v Máchově hlavě. Ale váží si ho, třebaže jeho Máj, co nedávno vyšel, je pro něho příliš těžký a snad i nesrozumitelný. Snad právě proto cítí k Máchovi ještě větší úctu než dřív.

Potom už bylo ticho.

Druhý den – podle toho, co později vyprávěl Rieger – šli na Točník a Žebrák. Zopakujme ještě jednou tu větu: „…Mácha je vedl a vykládal jim památnosti hradů; pak se od nich oddělil, ubíraje se k Litoměřicku. Ostatní obrátili se ku Praze, a poobědvavše v Žebráce, dorazili ještě téhož dne k desáté večer pěšky až do Prahy.“

Uvažujme:

Večerní hovor mezi Trojanem a Máchou je nedoložitelný, jeho obsah je však dán naší hypotézou, že se o notáři Durasovi dozvěděl Mácha až během výletu na hrad Týřov. Důvody? Litoměřice leží (přibližně) severně od Prahy, Týřov jihozápadně. Kdyby měl Mácha v úmyslu jít shánět své místo do Litoměřic ještě před odchodem z Prahy, vypravil by se asi s kamarády na výlet za památkami někam severně od Prahy. Aby mohl druhý den – po „spatření hradů“ – pokračovat dál na sever do Litoměřic… Ale oni vyšli z Prahy téměř opačným směrem, jihozápadním, a měli „v plánu“ Týřov, Točník, Žebrák. Pro Máchu to znamenalo – jakmile slyšel od Trojana o existenci notáře Durase v Litoměřicích – obrovskou zacházku. Běželo mu však o mnoho, potřeboval získat místo. A jestliže k Durasovi měli příbuzenský vztah právě Trojanové – a ti patřili relativně vzato k blízkým Máchovým přátelům či známým, potom chápeme básníkovo okamžité rozhodnutí. Už ani neobědval s trojicí Trojan – Rieger – Strobach, vyložil jim pouze historii Točníku i Žebráku a „pak se od nich oddělil“: pustil se znovu přes křivoklátské lesy směrem na sever, směrem do Litoměřic.

Jde za svým osudem.

Jde vstříc smrti.

1.

24. října 1836, pondělí večer, Litoměřice

„Čekám pořád psaní a žádné nepřichází, pročpak se mi nepíše? V neděli přijela pana justiciára panímáma a pí sestra, přinesly toho s sebou hromadu, dostal jsem koláče a víno, skovám to až do středy, kdyby někdo přišel z Prahy.“

Mácha se zamyslí, ne, lepší by bylo, kdyby nikdo nepřišel. Protože jakmile by se zde objevila Lori, znamenalo by to, že Ludvíček, jeho synek, je mrtvý. Ale ne, to přece není možné, aby zemřel… Proč by to nebylo možné? Když naposledy odcházel on, Mácha, z Prahy, byl Ludvík nemocen. Všichni kolem se děsili a hovořili o nejtragičtějších možnostech. Vždyť s tím před několika dny sám vážně počítal, napsal tehdy – 18. října 1836 – rodičům: „Hned jak toto psaní dostanete, odepište mi, jak se chlapci vede, je-li mrtev, musí na Volšanském hřbitově zvláštní hrob míti, nejkrásnější pravím, neboť měl on mým jediným dítětem býti.“

Slovo „jediným“ podtrhl.

Také by sem za ním mohl přijít jeho bratr Michal, dnes je pondělí, do středy koláče vydrží a Michal by měl radost, třeba přijede s věcmi, které se musí přestěhovat z Prahy sem, do Litoměřic…

Podíval se na poslední větu, v pokojíku bylo chladno, blížil se konec října, vítr profukoval okny. Vstal, vzal si kabát, byl zmačkaný a ještě trochu mokrý. Vzpomněl si na včerejší příhodu a na tváři se mu objevil úsměv. Musí jim to napsat, bylo to velké dobrodružství. Chvíli přemýšlel a pak se pustil do pokračování dopisu, nadepsaného „Milí rodiče a bratře!“:

„Večer v neděli jsem ležel na Radobýlu, na jednom velkém vrchu za Litoměřicema, už bylo tma; a v tom vyšel v Litoměřicích oheň. To jsem viděl z toho vrchu. Tak jsem běžel honem do Litoměřic; asi tři čtvrtě hodiny jsem měl co běžet, než jsem tam doběhl, a přece jsem byl jeden z nejprvnějších u ohně. To byl ale oheň; jedenáct stodol, samé obilí, najednou hotely, a vítr do toho foukal až hrůza; takovou jasnost a horkost jsem jakživ neviděl. – Hořely stodoly po obou stranách silnice a vítr hnal plamen přes silnici, tak žádnej nechtěl předběhnout, a přece tam vzádu žádnej nebyl. Tak jsme se přeci odvážili čtyři. Já jsem slík kabát a klobouk a jeden mi polil hlavu vodou, aby mi vlasy nechytily, a běžel jsem okolo třech po každé straně hořících stodol a za mnou ještě tři lidi. Just byl ale největší čas. Mezi dvěma stodolama je krátká zídka a v té jsou vrata; jedna stodola hořela a druhá ne; ale vrata mezi nima už hořely; kdyby byly vrata dohořely až na druhý konec, byla by od nich ta druhá stodola chytila. Tak já a kominík jsme ty hořící vrata, protože byly zavřeny, přelezli, roztloukli jsme závory a porazili jsme je a vyhodili na silnici, pak jsem vylez na stodolu na špic a sedl jsem jako na koně, a ti druzí mi podávali vodu a já jsem furt střechu políval, aby nechytila; ale sotva jsem tam vydržel horkem a větrem; vždycky než jsem vodu vylil, musil jsem si ksicht natřít a napít se. Tak jsme tu stodolu a celou tu línii za ní zachránili. Potom teprva přišly stříkačky, když byl oheň už slabší, protože by jim koně dřív byli nepřeběhli po silnici skrz plamen. Dnes v pondělí ještě pořád tam hoří. – Pan justiciér jel pryč, a doma tady je 7 ženských a žádnej mužskej, jen já, kdyby se to tak dnes bylo stalo! – Není to od nás ani sto kroků, zrovna za městem, to by byl virvar. Papíry a všecko je ve sklepě, budu mít co rovnat. – Když jsem přišel k panu justiciérovi se podívat, když už přestávalo hořet trošku, tak jsem byl celý mokrý; povídal mi, že mám dřív pamatovat na něho a naše papíry než tam jít hasit; ale večeři jsem dostal, protože skrz ten oheň pozdě večeřeli a já k tomu zrovna přišel.“

Přestal psát, ještě teď slyšel justiciárův hlas, vyčítající, že se nestaral o kancelářské materiály. Pravda to byla, Mácha to věděl, jenže ve chvíli, kdy vypukl požár, ani nevzpomněl na pana Durase a jeho možné problémy. K ohni ho hnalo cosi podvědomě (teprve literární historikové pozdějších dob z toho učinili snahu pomoci druhému, šlechetnost, ačkoliv spíše lze hovořit o touze být všude první, v čele. Snaha vyniknout nad ostatní měla vždy dvě stránky: v každém století).

Vzdychl. Kdyby tu byla Lori…

Nežilo se mu tady dobře, stále cítil prozatímnost. Když odcházel z Prahy sem do Litoměřic, 27. září 1836, dostal od rodičů tři dvacetníky. Lori byla v nejvyšším stupni těhotenství a on se vydává na cestu za živobytím. Opouští domov z furianství, nebo z nutnosti? Copak nemohl těch několik dní – pokud by se nenarodilo děcko – zůstat ještě v Praze? Snad ne, snad měl vyjednáno s Durasem, že nastoupí 1. října 1836.

A tak se tu prozatímně zařídil, v Praze mezitím jeho bratr připravuje svatbu, pochopitelně podle instrukcí, které mu dal Mácha před odchodem do Litoměřic, dopisy jdou dlouho, je z toho nervozita a neklid. Pan justiciár Duras se domnívá, že přijal ženatého praktikanta, Mácha se mu nepochlubil svou situací, styděl se za ni. Když ho Duras navštívil v jeho podnájmu a řeč se pravděpodobně dostala i na takové téma, jako je žena a domácnost, namluvil básník justiciárovi, že je ženatý. Což nebyla pravda, do svatby chybělo pár týdnů… Snad Mácha počítal s tím, že se Duras nedozví o jeho lži, vždyť 8. listopadu budou v Praze tiché oddavky a Lori se vzápětí nato objeví v Litoměřicích jako paní Máchová. Proč si tedy dělat ostudu a vykládat Durasovi, jaká je skutečnost?

Mlčí, hledí do prázdna, právě ho napadlo, že by sem třeba mohla Lori přijet před svatbou. Pak by ji jakoby doprovodil zpět do Prahy, řekl by justicírovi, že je tam třeba zařídit mnoho záležitostí, týkajících se stěhování, snad by na ty dva dny dostal volno, v Praze by byla svatba – a potom znovu sem, do Litoměřic.

Zkusí to navrhnout. A tak pokračoval:

„V neděli po Všech svatých je tu v Litoměřicích posvícení, to abys tu, Lori, byla, byli bysme nepochybně u p. justiciéra pozvaní; to bys přece věděla jednou, co se jmenuje dobře jíst. Je už bažantů, zajíců, srnců atd. a vína nachystáno až běda; plný sklep.“

Přeskakují mu myšlenky, uvědomuje si, že to pozvání (aby sem Lori přijela) je pouhé gesto, reálná situace je jiná, říká se jí zima. Udělá tedy pomlčku a píše dál:

„Jak dostanu peníze, koupím kamenné uhlí k topení, je prý zde laciné, a dříví je sáh za 11 i za 15 fl.“

Teplo znamená domov. Až tu bude praskat v kamnech, zlepší se i nálada. Podívá se kolem sebe a vidí poloprázdný, smutný pokoj. Co všechno tu chybí… Aniž by v dopise udělal jakýkoliv přechod, básník Máje prozaicky pokračuje:

„Věci, co bych tu rád viděl a co tak vím, že jich bude potřeba, jsou:

1. sekerka

2. kleště

3. vidlice

4. lopatka na uhlí

5. pres

6. pukličky

7. …mísa na polívku

8. …nička

9. …jeden svícen

10. hospodáříček

11. struhátko

12. šráček na vanu

13. hrnce a talíř hliněný

14. žehlička

15. moždíř

16. vál a váleček

17. kisna na uhlí

18. kořenka a troudník

19. provazy na půdu

20. noční hrnec /cínový/

21. měchačky

22. mandlovačka

23. černé sukno na záplaty

24. ty firhaňky a mnoho jiného…“

Snad až překvapí tento seznam, vzpomeňme na verše o „zemi krásné, zemi milované“, na verše o oblacích, o pozdním máji, kdy „hrdliččin zval ku lásce hlas, kde borový zaváněl háj“ – a najednou soupis, v němž nezapomíná na hmoždíř, žehličku, lopatku na uhlí, podstavec (šráček) na vanu, soupis, obsahující nástavec na svícen (= hospodáříček), kisnu i nočník, v závorce cínový. Dýchá z toho naprostá věcnost. Plně ji pochopíme, až se dostaneme k zašifrovaným větám v zápisníku. Neboť v Máchovi byly dvě složky – a kdo si nechce narušit tu první (jejíž zobrazení máme perfektně zachycené·v básníkově soše na pražském Petříně, v soše jímavého až sentimentálního jinocha s něžnou tváří, ověnčenou kadeří a snítkou kvetoucího šeříku), pak ať raději toto naše vyprávění odloží. Zůstane mu v duši Mácha, tak jak je konvenčně líčen víc jak sto let, zůstane mu obraz, jehož polovina je pravdivá. Někomu to postačí.

Tak tedy hrnce, pokličky, provazy na půdu. Lori tomu všemu vdechne život a třeba i krásu. Neboť talíř hliněný zůstane vždycky pouhým talířem, pokud ho nevezme do ruky žena. Ať milenka, nebo matka.

Mácha znovu přestal psát. Vzpomněl si na maminku. Na tu drobnou ženu s modrýma očima a bílou pletí, ženu jemnou a znalou české historie. Pocházela z rodiny hudebníků Kirchnerů, varhaníků (básníkův dědeček hrál u Svatého Mikuláše), byla o dvanáct let mladší než její manžel Antonín. Původní mlynářský tovaryš (1769–1840), potom voják, posléze krupař. Někdy koncem roku 1808 se oženil, to už mu bylo ke čtyřiceti. Když se mu narodil první syn Ignác (náš básník Hynek), bylo to 16. listopadu 1810, pracoval v některém pražském mlýnu. Jeden z Máchových spolužáků – Václav Mach – napsal později vzpomínky, kde uvádí:

„Rodiče Máchovi (otec tuším Antonín, matka Marie) byli skromní, nábožní lidé, žili klidně z krupařského obchodu, měli ještě jednoho syna (Michala), ten byl mnohem menší a mladší Hynka, byl mlynářským a přicházel domů vždy jen v sváteční dny k obědu. Měl, jak určitě vím, na jedné ruce čtyři prsty srostlé. Otec byl velký, silný muž, jemu byl Hynek podoben, byl velmi tichý, zdlouha a málomluvný, byl ale pilným čtenářem starých knih. Máteř byla malé, jak se říká drobné postavy, bílé pletě, měla oči světlomodré. Byla tichá a povážlivá, byla ducha bystrého, výmluvná, v české historii tak jako manžel obeznalá. Měl jsem vždy za to, že to jen ona byla, kteráž záhy vštípila v Hynkovi lásku k otčině.“

Také Karel Sabina líčí Máchova otce obdobně: „…dobromyslný, šlechetný muž, pravý ráz bodrého, cizotou neporušeného Čecha, řemesla mlynář…“

Máchovi tehdy – v době narození syna Ignáce, který se později psal Hynek – bydleli v Praze na Újezdě č. p. 400, v jednopatrovém domě nazvaném U Bílého orla. Koncem 19. století prodělala celá ulice stavební přeměny, takže dům č. p. 400 byl zbořen a na jeho místě (i na místě sousedního stavení) postaven nový činžák, který dostal číslo 401. Nynější dům č. p. 400 stojí v prostorách bývalých domů č. p. 398 a 399.

Jan Neruda napsal, že dům U Bílého orla měl mansardu, a právě v ní že se narodil Hynek. Dole prý býval hokynářský krámek a hospoda.

Tady, mezi zahradami, Vltavou a petřínskou strání, prožil Mácha své první roky; nevíme o nich nic, tak jako neznáme podrobnosti ze života jeho rodičů. Po finančním krachu v roce 1811 se jim dobře nevedlo, Sabina později poznamenal: „I na rodičích Hynkových jevilo břímě zlých časů skličující svou moc, takže přisazujíce skrovné své jmění, úplného nedostatku a zřejmé chudoby se uvarovali,“ avšak poznali, co je to nouze. Proto se stěhují do čtvrtí, kde se žilo laciněji, nejdříve ke kostelíku sv. Petra do tamější Mlýnské uličky (dnes Lodecké), později – v roce 1822 – do Benediktské ulice (dnes Králodvorské), ležící poblíž nejchudší pražské čtvrti, Františku.

Abychom byli přesní:

Mlýnská č. p. 1182/II, dům U Horských,

Benediktská ulice, č. p. 689/I., potom

Benediktská ulice č. p. 690/I., dům U Bomovských

Tehdy otec Mácha viděl, že zdraví odchází, po padesátce se už dýchá hůře, a tak sehnal lékařské vysvědčení, že má dnu a průduškovou i plicní tuberkulózu, prý několik let. MUDr. F. Ringelberg a MUDr. J. Fink mu 15. března 1822 potvrdili, že své řemeslo – mlynařinu – dělat nemůže a že schvalují, aby provozoval nějakou živnost. Pražský magistrát si dal na čas, než odpověděl na žádost, teprve za čtyři roky (21. 11. 1826) mu dovolili zřídit si krupařství. To už Máchovi bydleli na Dobytčím trhu v domě U Hrbků č. p. 551/II.

Ale nyní jsme teprve u básníkova dětství a prvních kroků. Jinými slovy: v Mlýnské uličce poblíž kostela sv. Petra. Sem, do zdejší farní školy chodil Mácha – a těžko říci, zda rád, či s nechutí. Karel Sabina, náš hlavní průvodce básníkovým životem (napsal úvod povahopisný, který vyšel v roce 1845 v prvním sešitě Spisů K. H. Máchy; Spisy měly pouze jeden sešit, na další už neměl básníkův bratr Michal peníze), poznamenal:

„Již co chlapec byl pln života, pohyblivý, zkoumavý a v jistém ohledu i pilný žák, jak to pozůstalé školní vysvědčení dokazují. Ví se o něm, že již v prvním týdnu školních návštěv celou abecedu dobře zpaměti uměl a ku konci druhého týdnu již vzorně slabikoval i četl. Připomenouti však se musí, že nikdy nenáležel k oněm tichým bledým školákům, kteří bez nadání a ohně, od učitelských nedoukův za mravné a pilné žáky držáni, nebývají jiného nic nežli neduživé stroje svévolnosti sprostoučitelské a očekávání o sobě vzbuzenému v pozdějších letech nijak zadost nečinívají.“

Převedeme-li si šroubované Sabinovy věty do hovorového jazyka, lze jim rozumět tak, že mladý Ignác nepatřil k hochům ve vyžehlených šatičkách, byl to kluk bystrý, chvílemi divoký – a co se týče dochovaných vysvědčení, neukazují nadprůměrný prospěch. I když Máchův inteligenční kvocient byl jistě vysoko nad normál.

Ještě dvě vzpomínky jeho současníků nám dávají možnost nahlédnout do těch nejranějších dob básníkova dětství. V Akademických pamětech Václava Macha je tato pasáž:

„Na čelistí pod pravým okem měl podlouhlou jizvu dosti značnou, jak mi vypravoval, od pádu ze zvonu, když co chlapec ve věži u Sv. Petra pomáhal zvonit. Vylezl na lopatku zvonu a spadnuv, se poranil.“

Nebyl to tedy žádný nesmělý, tichý, zakřiknutý chlapec. (Poznámka na okraj: když se prováděl po převozu Máchových ostatků do Prahy v roce 1938 antropologický průzkum, univ. prof. J. Malý zaznamenal: „Důležitý nález byl učiněn na kosti čelní. Vpravo od střední čáry, těsně nad pravým obloukem nadočnicovým, nalézá se příčně probíhající jamkovitý důlek 19 mm dlouhý a 11 mm vysoký. Je to zhojená jizva po poranění kosti. Poranění vtisklo slabě kost, která neodolala prudkému tlaku. Jde o známku vyhojeného poranění, pocházejícího pravděpodobně z mládí, kdy nebyly na lebce ještě vytvořeny nadočnicové oblouky, které by musely být v opačném případě také ranou postiženy…“ Běží o malou neshodu: v Máchových pamětech se hovoří o jizvě pod okem, v lékařské zprávě nad obloukem nadočnicovým. Univ. prof. J. Malý k tomu dodává: „Rána, kterou při úrazu Mácha utrpěl, mohla proniknout kůží pod pravým okem a jejím výsledkem, když se zahojila, byla jizva, kterou tak přesně Václav Mach popsal. Úder při pádu nemusel však proniknout kůží nad pravým okem a mohl se projevit pouze tím, že slabě vmáčkl dovnitř mladou a měkkou kost. Toto vmáčknutí zanechalo stopu na čelní kosti.“ Je to možné: při pádu mohla vzniknout jednak tržná rána pod okem, z níž zůstala jizva, jednak prudký tlak poranil i čelní kost, což se tenkrát neprojevilo na kůži a bylo to zjištěno až nyní, při antropologickém průzkumu ostatků).

Kdyby tak Mácha věděl, kolik diskuzí vzniklo o jeho pádu ze zvonu svatopetrského kostela… Že podobné kousky nebyly výjimkou, to potvrzuje i druhá vzpomínka, týkající se této doby. Napsal ji Karel Vladislav Zap, Máchův spolužák:

„Co jsme se nahráli a nadováděli na tom starém hřbitově před kostelem, k němuž tři nízké kulaté fortny vedly, na jichžto stupních vždy stará shrbená baba seděla. Pamatuji, jak jsme kolikráte utíkali, když nás v nejlepší hře ve, špačka‘ nebo, na školu‘ pan učitel inpersona (osobně) s rákoskou v ruce překvapil, který se vždy ukrutně durdíval.“

Zap popisuje školu i vyučování, které spočívalo v tom, že učitel Němec („špatně po česku mluvil“) spolu s učitelkou se snažili metlou vtlouci malým žáčkům do hlav „německý lesebuch a katechismus“, ačkoliv „mně smysl toho, co jsem četl, nikdy srozumitelným nebýval…“ Biflování německých vět, o jejichž významu neměli žáčci ponětí, bylo hlavní náplní svatopetrské farní školy – a abychom to posuzovali objektivně: nejen této školy, ale i všech ostatních. České hodiny patřily k výjimkám, Zap vzpomíná, jakou měli radost, když jim učitel oznámil, že „nový pomocník“ s nimi provede „české diktando“:

„Nemajíce ani pomyšlení o abecedě české, odpisovali jsme s ochotou, co nám na tabuli napsal: ,Bílá barva jest barva nevinnosti.‘ Tenkrát mně neušlo poznamenání přítomného pana učitele, který poňuchav tabáku ze stříbrné piksly, vyřkl: ‚Hloupá to řeč, ta česká, v německém jsou čtyry veliké začáteční písmeny a v českém jenom jedna…‘ – Mnoholikrát se tyto české hodiny opakovaly, to již nepamatuji, vím jenom, že byly velmi vzácné i že jsem z farní školy tu nejmenší známost materského jazyka svého nepřinesl.“

Takové byly poměry, v nichž Ignác Mácha začal se školní docházkou… Poněvadž se narodil v listopadu 1810, bylo mu v září 1816 necelých šest let, – a protože jeho bratr Michal přišel do školy až jako sedmiletý, můžeme předpokládat, že se také Ignác objevil ve farní škole poprvé až v roce 1817. Svatopetrskou faru obsazoval český řád křižovnický, dík tomu se při vyučování občas vyskytovala česká „diktanda“. Důležitou úlohu sehrál – domníváme se – kaplan Ignác Knobloch, působil zde v letech 1820 až 1826, tedy v době, kdy se tu objevil mladičký Mácha. V básníkově pozůstalosti se totiž nalezla malá knížka, psaná česky Michalem Kadaněm a nazvaná KYTKA VONNÉHO KVÍTÍ, která má pozoruhodné věnování: „K pilnému čtení obětoval tuhle knížku Hynkovi Máchovi dne 10. září 1821 Hynek Knobloch, katecheta.“

Stojíme na počátku Máchova národního uvědomění? Zdůraznění shody křestních jmen – a nikoliv v německé podobě, ale v ostentativní české formě – může cosi napovídat…

Kdy přestoupil Mácha z farní svatopetrské na hlavní školu piaristickou, nevíme. Předpokládá se, že asi v letech 1817 až 1821 chodil do farní, pak – tedy až do roku 1824 – k piaristům. Tady se učilo v první třídě česky, teprve ve vyšších německy. Je možné, že Knobloch dal Máchovi Kytku vonného kvítí na rozloučenou se svatopetrskou školou, věnování má datum – jak jsme poznamenali – 1821. V básníkově pozůstalosti se našla ještě další učebnice, ta však už patří svým obsahem na hlavní školu: „Kniha k čtení pro žáky českých škol v městech a městečkách cýs. král. zemí. Díl druhý. O šlechetnosti. V Praze, v cýs. král. skladu normálních knih Léta 1821.“

A protože máme ještě Máchovo vysvědčení ze třetí třídy této hlavní školy, které je datováno 4. září 1824, lze předpokládat, že jeho školní docházka vypadala takto:

snad od roku 1817 do září 1821 svatopetrská farní škola,

ve školním roce 1821 až 1822 první třída hlavní školy,

ve školním roce 1822 až 1823 druhá třída hlavní školy,

ve školním roce 1823 až 1824 třetí třída hlavní školy.

Protože patřil k žákům chudým, dostal učebnici O šlechetnosti zdarma, svědčí o tom razítko na titulním listě: „Darmo pro chudé“.

O Máchových zážitcích či příhodách z hlavní školy nevíme téměř nic. Sabina tuto dobu odbývá dvěma větami: „Způsobem obyčejným uplynula mu doba školácká. Po prvních základech odbyl normální školy u piaristů.“ Pouze vysvědčení ze třetího ročníku této školy – kdy zde končí a přestupuje na gymnázium – napovídá cosi o jeho prospěchu. Je psáno německy, má pořadové číslo 12 a v českém překladu zní takto:

Z c. k. hlavní školy „u piaristů“ se tímto dosvědčuje, že Mácha Ignác, žák třetí třídy se v mravech choval velmi dobře a že se předmětům předepsaným na druhý běh naučil takto:

Tento žák zasluhuje tudíž, aby byl zařazen mezi žáky první třídy s vyznamenáním.

Stupnice známek byla: velmi dobrý, dobrý, prostřední, slabý.

A ještě maličkost: Michal Mácha měl syna Václava, který kdysi prodal sběrateli Emanueli z Lešehradu, básníku z konce 19. století, zajímavé školní cvičení na téma Příběh Jozefa egyptského. Podle údajů Václava Máchy by to měla být práce jeho strýce, tedy básníka Ignáce (Hynka) Máchy snad z roku 1824, tedy třetí třídy hlavní školy piaristické. Mnoho chyb by nasvědčovalo, že autor – snad čtrnáctiletý Mácha – měl k správnému českému vyjadřování ještě dost daleko… Teprve novoměstské gymnázium, kam přišel ve školním roce 1824 až 1825, výrazně ovlivňovalo jeho talent a nadání. „Rodičové chtěli jej na řemeslo dáti (vzpomíná Karel Sabina), dle vůle jeho však mu dovolili, aby gymnaziální študie nastoupil; neboť Hynek k řemeslu žádné chuti nemaje, zalíbil sobě učení vyšší, a rok po roce ubíhal a nikdy nezměnila se obliba mladíkova.“

Na štěstí pro českou literaturu.

Je otázkou, zda to bylo štěstí i pro něho. Jako řemeslník, jdoucí ve stopách otcových, by snad měl jiný osud. V žádném případě by se neocitl tady, v Litoměřicích, kde téměř všechno, nač pohlédl a čeho se dotkl, vyvolávalo nedobrou atmosféru, tíseň. Okamžiků světlých zde zatím prožil – je tu necelé čtyři týdny! – málo. Chápe, ta nálada pramení z desítky drobných věcí, stačí se podívat po poloprázdném bytě, po ubohém zařízení… Ne, pohodí hlavou, všechno se změní, jakmile se zde objeví jeho Lori.

Znovu se skloní nad desku stolu a pokračuje v dopise:

„Když jsem povídal, že tě, Lori, sem vezmu, tak mi hned všichkni říkali, abych je nechal k sobě chodit na oběd: že mi bude platit každý 15 fn. na měsíc; je jich hromadu: pan sekretář od magistrátu, aktuár, oficiál, pak co jsou zde absolvírovaní juristi, vašeho domácího pána syn taky, asi devět je jich; nelíbí už se jim také v hospodě jíst; nestojí to za nic. – Já jsem se jim smál; oni ale povídali, že mi nedají pokoj, abych prý už jen kupoval talíře a misky, třebas prý jen takový z černé hlíny. Ty (se) na tebe těšejí, až přijedeš; ale neboj se, nebude z toho nic; já nechci žádné společnosti ani několik děveček pro jedenáct lidí, když nás dva počítám, je (jich) přece třeba. – Naši hospodu, co chodíme jíst, strhali, a hrnce a talíře atd. je všecko roztlučeno, protože u ní hořelo, tak už zas máme po obědách, až někdy za týden zas.

Na Ludvíčka jsem se ani nechtěl ptát, bojím se odpovědi, protože vím, že kdyby bylo dobře, byste mi už byli psali; a pak se (bojím), jestli je mu hůř, anebo jestli už není živ, že zas budete plakat, když vám na něho vzpomenu. Jestli už mu Bůh odlehčil, tak sedni, Lori, na Stellwagen, může-li má matka, ať jede s tebou, aby ještě viděla vinice; na některých teprve sbírají víno. Jeďte s tím samým, co jsem jel já, on jede dobře a nikde skoro nestavuje; bratr vám poví, kde zůstávám. Pište mi ale hned, jak přečtete psaní…“

Dopsal.

Očima přelétl poslední řádky, ano, ať sedne na dostavník a přijede… Jenže to by znamenalo, že je syn mrtvý.

Proběhla mu tělem bolest, blesk začal v hlavě a projel útrobami, nikdo se nikdy nedozví, co v tyhle dny zakouší. Nejlíp je spát a o ničem nevědět.

Dole už taky dávno ztichli, domácí Lorenz zamkl, zaskřípěl klíč, tma zavalila město i Labe.

Mácha zhasil svíčku.

2. 

25. října 1836, úterý šest hodin ráno, Litoměřice

Probudil se, okny sem vnikalo světlo, bylo však zataženo, podzimní čas. Pokojík s vybílenými stěnami studil, okna čekala na záclonky. Velká zrezivělá kamna budou snad dělat dobré služby, jen kdyby měl v nich čím topit…

Byl zvyklý časně vstávat. Když spal někde venku v lese či v hradních zříceninách, budil ho první úsvit a popěvek ptáků. Usmál se, vzpomínky na cesty vyvolaly dobrou náladu. Vášnivě rád se toulal českou krajinou, znal ji dobře, na mnohých hradech byl několikrát. A kreslil je, některé dokonce koloroval. Měl malířský talent, neškolený, zajímavý.

Vyskočil, natáhl si kalhoty, oblékl košili; co k snídani? Ne, koláče od paní justiciárové si nevezme, co kdyby někdo přijel z Prahy… Ukrojil si z bochníku krajíc, pořádný, silný. A udělal těch pár kroků k oknu. Jako by ho přitahovalo. Věděl to a nebránil se. Vždyť vlastně výhled z bytu ležícího v prvním poschodí způsobil, že si před víc jak třemi týdny s majitelem, ševcem Lorenzem, nakonec plácl.

S tím prťavým, maličkým Lorenzem, jenž si dole v přízemí otevřel asi před třiceti lety vinárničku. Záhy dostala po něm přezdívku: Schustermannel. U Ševcovského mužíka, nebo U Ševcátka či U Švícka.

Bylo zde vlastně litoměřické předměstí, na Jánských schodech se tu říkalo, č. p. 177. Tady se Mácha usídlil a hodlal založit domácnost. Několik let tu jistě pobudou, vždyť musí uzavřít studia, nejdřív apelační zkoušky, potom rigorosum. Na jednom konceptu se zachovaly jeho podpisy, kdy zkoušel, jak to bude hezky vypadat, až se podepíše Dr. Mácha. K tomu je však ještě daleko, příliš daleko…

Byt byl prázdný, bez nábytku, bez peřin. Musel si všechno vypůjčit. Od koho? U justiciára Durase to asi nešlo, nehodilo se to, i když víme, že Duras byl příbuzný jeho pražských přátel Trojanů. A Lorenzovi peřiny nazbyt neměli. První noci přečkal v místním hostinci, stálo to však dost peněz. Víme o tom z dopisu, který poslal domů hned po svém příchodu do Litoměřic. Je bez data, přesto ho však můžeme celkem dost přibližně určit: protože se v něm Mácha ještě ani slovem nezmiňuje o svém synkovi, nevěděl, že jeho Lori porodila už chlapce. Došlo k tomu v noci z prvního na druhý říjen – a poněvadž zprávu přinesl do Litoměřic Máchovi jeho bratr Michal až 3. října 1836, musel být list napsán 1. nebo 2. října:

„Milí rodičové.

Teď jsem sám v kanceláři a mohu něco pro sebe psáti, tak jim píši. První den jsem slavil posvícení v Knobizi při tabuli, na kterou se nejméně dvacatero jídel předložilo a k tomu cyperské víno. – Druhý den zase na posvícení v Hobšovicích na faře také se zle nevedlo, ale v Litoměřicích – ač jsem byl a ještě zítra budu u p. justiciéra u oběda – jde do živého – večeře a nocleh stojí mne pokaždý 1 fl. 40 kr. v. č. Najal jsem si pěkný byt, a spát v něm nemohu, neb nemám na čem, – lidi, co jsou v domě, by mi dali peřiny, nemají jich ale než pro sebe dost. V pondělí přijdu do Prahy – to jest 10. t. měsíce října, jsou tak dobří a přichystají mi prádlo a peřiny – a nějaké peníze od dovezení do Litoměřic – neb abych si zde dal něco dělat, nějaký nábytek – zde je dvakrát tak draho jako v Praze. Musím tedy všecko z Prahy si přivézt buďto na lodi, bude-li místa, anebo musím k tomu mít celou fůru. – V pondělí 10. pojedu s panem justiciérem na panství a večer přijdu do Prahy – co do těch čás? – Jestli mi budou chtít psát, tedy nejdéle do čtvrtka neb do pátku, pan Strobach ví adres a napíše jim ho. Jedno psaní patří p. Strobachovi a druhé Lori. Panu Strobachovi ho donese Michal a Lori ho může pajmáma dolů dát, a nebude-li tam chtít jít, tedy o to žádám Michala. Až v létě bude moct pajmáma sem do Litoměřic přiject, já mám dva pokoje, kuchyň, atd., celé první poschodí, a hezčeji je tu než na Melníku, z mých oken je všecky vinice vidět po celém Labí. Až přijdu do Prahy, ostatní. – Musím se dát do něčeho jiného. Sbohem.

Michala pozdravuji. Zůstávám upřímný syn Igz Mácha.“

Tento list je zajímavý. Z několika důvodů. Předně nám upřesňuje básníkovu cestu do Litoměřic koncem září 1836, kde prvního října musel asi nastoupit místo u notáře Durase. Datum dne, kdy vyrazil z Prahy, se přesně dozvíme za okamžik z jeho dalšího dopisu, tentokráte příteli Hindlovi. První den došel do vesnice Knovíz, kde měli posvícení. Pocházel odtud přítel Alois Pravoslav Trojan, jeho otec měl zde mlýn. A poněvadž víme, že byl příbuzným litoměřického Durase, uvažoval Mácha dobře: jednak ho posvícení pohostí, jednak jistě něco vzkážou justiciárovi. Pro něho, Máchu, bude výhodné, když přijede do Litoměřic a řekne Durasovi: předevčírem jsem byl jako host v Knovízi u vašich příbuzných, a ti se vám dávají poroučet a vzkazují…