Ellen Marie Wisemanová

TMAVÉ STĚNY WILLARDU

přeložila Jana Vlčková

Copyright © 2014 by Ellen Marie Wiseman

All Rights Reserved

Copyright ©2022 for the Czech translation by Jana Vlčková

ISBN 978-80-249-4812-6

Pro mého manžela Billa, který ve mě neochvějně věří.

Poděkování

ZNOVU A S VELKOU RADOSTÍ bych chtěla vzdát hold lidem, kteří mi pomáhali, podporovali mě a během zrodu této knihy mi věřili.

Především musím uvést, že by tenhle příběh nikdy nevznikl, nebýt práce Darby Penneyové a Petera Stastneho, autorů The Lives They Left Behind: Suitcases from a State Hospital Attic. Právě vaše kniha mě inspirovala k tomu, abych otevřela oči a nahlédla do často zoufalého světa historických ústavů pro choromyslné. V tomhle ohledu jsem velmi zavázaná Darby Penneyové, že si udělala čas a odpověděla mi na otázky týkající se státního ústavu pro choromyslné ve Willardu. Zajímalo mě, jak vypadal ve třicátých letech minulého století a co svým pacientkám nabízel. Doufám, že mi odpustíte případné historické nepřesnosti a kreativní autorské licence, k nimž jsem se sem tam uchýlila.

Za odpovědi na otázky ohledně žen ve výkonu trestu děkuji Deborah Jiang Steinové, zakladatelce The unPrison Project. Dále děkuji Andrewu Thompsonovi za to, že se neváhal se mnou podělit o své znalosti v oboru vězeňských výchovných pracovníků.

Děkuji své rodině a přátelům za pochopení a respektování mého šíleného rozvrhu i za to, že mi odpustili mnohá odmítnutí a dopřáli mi dostatek času a prostoru, abych stihla naplánované termíny. Navždy vám budu vděčná za přetrvávající důvěru, trpělivost a pochopení během téhle někdy hodně svízelné cesty – a především za neutuchající lásku.

Vděčnost, kterou cítím ke svému autorskému týmu v BP, nezná mezí. Neumím si představit, že bych tuhle bláznivou jízdu podnikla bez vašeho přátelství a brilantních rad. Společně dobudeme svět, hezky jednou knihou po druhé!

Mám obrovskou radost, že můžu vyjádřit oddanost a vděčnost své kamarádce a kosmické sestře Barbaře Titteringtonové. Děkuji ti, že jsi moje největší fanynka, i za to, že čteš každý můj rukopis jako první. Pomáhá mi, když vidím, jak ti spokojeně září oči.

Neskonalý vděk si samozřejmě zaslouží i báječný redaktor John Scognamiglio a můj trpělivý a prozíravý agent Michael Carr. Nedokážu vám dostatečně poděkovat za vaši neutuchající podporu, skvělé rady a za pomoc, díky níž je příběh silnější. Publicistce Vidě Engstrandové děkuji za to, že vyslala do světa zprávu o mých knihách, a Meryl Earlové, ředitelce oddělení autorských práv, vděčím za možnost vydávat svoje romány v zahraničí. Dále děkuji Kristine Mills-Nobleové za nádherné návrhy obálek. Ještě jednou tisíceré díky zbytku týmu Kensington za všechnu pilnou práci za scénou.

Poděkování by nebylo úplné, kdybych se nezmínila o svých blízkých. Ať už jste knihovnice, která zorganizovala besedu se čtenáři, novinářka, která se o mně zmínila v tisku, členka čtenářského klubu, která mě pozvala k sobě domů, anebo fanoušek na webu, tenhle vzkaz patří každému, kdo si přečetl mou práci a nějakým způsobem ho zaujala. Vězte, že vaše slova uznání a povzbuzení pro mě moc znamenají. Když vidím vaše usměvavé a nadšené tváře, vhání mi to slzy do očí a hruď se mi dme pýchou. Opravdu je to pro mě hodně silný zážitek, na který se nezapomíná.

Jako pokaždé z celého srdce děkuji své milované matce Sigrid za to, že je mojí skálou, a manželu Billovi, že mě bere takovou, jaká jsem. Slova nedokážou dostatečně vyjádřit, jak moc pro mě znamenáte. Nakonec to nejdůležitější. Chtěla bych projevit svou nesmírnou lásku a vděčnost svým dětem, Benovi, Jessice a Shanae, a mým krásným vnoučatům, Rylee, Harper a Lincolnovi. Vy jste to nejlepší, co se mi v životě povedlo, a hluboce vás miluji. Jste to vy, kdo dává mému životu smysl.

Kapitola 1

Isabelle

Willard, ústav pro choromyslné

1995

UŽ VE CHVÍLI, KDY SEDMNÁCTILETÁ Isabelle Stoneová vstoupila na území zrušené státní psychiatrické léčebny Willard, věděla, že je to chyba. Jestli ji někdo zahlédl, jak stojí na popraskané příjezdové cestě s nesčetnými výmoly na pozemku obehnaném stromy, netušil, jaká hrůza se odehrává v její hlavě.

Byl konec srpna, mlhavé sobotní odpoledne. Vlahý větřík, páchnoucí po orobinci a mořských chaluhách, sem tam zašustil v korunách borovic rostoucích vlevo od otevřeného nádvoří. Ze země vyprahlé sluncem stoupal žár a v přerostlé trávě na kraji lesa bzučely cikády, živý akustický teploměr, jehož nepolevující drnčení s každým dalším stupněm nabývalo na síle. Úhledně zastřižené trávníky se svažovaly k budovám a jemně se vlnily až ke kamenitým břehům jezera Seneca. Na vlnách se pohupovaly čluny a dlouhé molo jako by zvalo do jiskřících vod.

Isabelle – táta jí říkal Izzy – by si měla užívat hřejivých paprsků a nádherné vyhlídky. Místo toho skřípala zuby a marně se snažila vytěsnit z hlavy vidinu krve, prýštící z tátovy lebky. Připadala si jako v očistci. Najde někdy klid, anebo bude navěky sedmiletou dívenkou, která neustále žije tou strašlivou nocí, kdy byl tatínek zavražděn?

Vystoupila ze stínu Chapin Hallu, masivní hlavní budovy, a nastavila tvář slunci. Zavřela oči a pokusila se na nic nemyslet. Ale když se otočila a pohlédla na třípodlažní cihlovou viktoriánskou budovu s lomenými okny, změť zármutku a strachu se vrátila. Nad černou mansardovou střechou, z níž čněly četné vikýře, věžičky a komíny, se klenula obrovská kopule s kulatými okénky. Kryté kamenné sloupořadí, které pořádně nahlodal zub času, chránilo masivní dvojité vstupní dveře. Vysoká okna s mnoha tabulkami kryly černé mříže. Skoro všechna – až na ta v podkroví a na kopuli – byla zevnitř zabedněná. Stavení vypadalo spíše jako strašidelné panské sídlo než místo určené k léčení lidí.

Izzy by zajímalo, jaké hrůzy už tahle mohutná budova viděla. Jaké děsivé vzpomínky se vsákly do těchto cihel, malty a matného skla. Navěky budou součástí téhle stavby, zazděné a zpečetěné krví a slzami. Stejně jako bolest a rozčilení navždy budou součástí její osobnosti, k Chapin Hallu a okolním budovám budou náležet vzpomínky tisíců zmučených duší, které ve Willardu kdysi žily. Jak by tohle místo mohlo někdy být něčím jiným než skličující připomínkou zničených životů a ztráty milovaných blízkých?

Polkla, otočila se k vodě a oči si zastínila dlaní. Zajímalo by ji, co si asi myslí lidé na člunech, kteří proplouvají okolo, když jim zrak padne na shluk cihlových budov obklopených malebnou zahradou. Nejspíš se domnívají, že je to areál vysoké školy nebo venkovský klub. Z dálky všechno vypadá udržované a nóbl. Ale ona ví své. Představila si na nádvoří někdejší pacienty, jak sedí v kolečkových křeslech anebo se šourají přes trávník. Z hubených ramen visí ústavní župan, skelné oči tupě zírají před sebe. Představila si, že je jednou z nich a dívá se na modré jezero. Uvědomovali si zdejší pacienti, že jiní lidé, ti, co žijí na druhém břehu, se plaví po jezeře, vaří si večeři, zamilovávají se a mají děti? Přemítali někdy nad tím, jestli je odtud propustí a oni se vrátí do „normálního“ světa? Anebo si nebyli vůbec vědomi, že jim něco schází?

Izzy se sevřel žaludek, protože o slovo se přihlásila další vzpomínka: její matka Joyce, natažená na posteli v psychiatrické léčebně. Nevidoucíma očima civí do stropu, vlasy jí trčí do všech stran. Tehdy byl parný den jako dneska a Izzy si vzpomínala, jak se matce rozpouštěla řasenka a oční linky a stékaly po bledých lících. Klaun ponechaný na dešti. Pamatovala si, že zabořila obličej do babiččiny sukně, a prosila, aby se vrátily domů. Nikdy nezapomene na nekonečné bílé chodby psychiatrického oddělení, zápach moči a bělidla, šeré pokoje, pacienty na kolečkových křeslech a postele obklopené gumovými zástěnami. Po téhle návštěvě ji roky trápily noční můry. Prosila babičku, aby ji už nikdy nenutila tam chodit. Naštěstí souhlasila.

Izzy si založila ruce na prsou a vykročila po rozbité příjezdové cestě. Nechápala, jak se sem dostala. Co tu vůbec dělá? Mohla se vymluvit na bolest hlavy nebo nevolnost. Na cokoliv, jen aby sem nemusela jít. V muzeu pracuje dost lidí, takže by ji mohl někdo nahradit. Jenže nechtěla zklamat svou novou pěstounku, Peg, kurátorku muzea. Poprvé od doby, kdy jí bylo deset a její babička zemřela, má náhradní rodiče, kterým na ní doopravdy záleží.

Jistě, za necelý rok jí bude osmnáct. Pohybovala se v systému náhradní rodinné péče dost dlouho, aby věděla, že osmnácté narozeniny nejsou důvodem k oslavě. Až přestanou chodit příspěvky na péči, bude odkázaná sama na sebe. Dospívat pod dohledem státu znamená, že se z vás úderem plnoletosti stane bezdomovec. Slyšela dost historek o sotva plnoletých dětech, které skončily ve vězení, na pohotovosti v nemocnici, prodávaly drogy, žily ze sociálních dávek a poukázek na jídlo. Jak moc musí být člověk zoufalý, než se rozhodne porušit zákon, aby přežil? Ale zatím se má dobře, tak o tom nechce přemýšlet.

Když jí Peg navrhla, aby s ní šla do starého ústavu pro choromyslné podívat se po něčem, co by stálo za uchování pro příští generace, než budovy strhnou, bez námitek přikývla. Ulevilo se jí, když jí Peg dovolila prohlédnout si stavby napřed zvenčí a nenutila ji jít spolu s ostatními hned dovnitř, kde sejdou do sklepení, projdou márnicí a prozkoumají opuštěná oddělení pro pacienty. Ale zajímalo by ji, co by Peg řekla, kdyby věděla, že se jí zvedá žaludek z pouhého vědomí, že tu vůbec je.

Přešla po dřevěném můstku nad vyschlým korytem potoka a vydala se po pěšině k borovému lesu. Na zarostlém políčku po její levici se páslo hejno hus bernešek a jejich hlavy, čouhající z kvetoucího zlatobýlu, vypadaly jako rukojeti černých holí. Pár kroků od cesty se v hnízdě z bojínku a ptačince rozvalovala tři šedožlutá housata s krky nataženými v trávě. Ptáčata měla otevřené oči, ale ani se nepohnula. Izzy se plížila blíž, aniž spustila z očí dospělé husy. Housata se stále nehýbala. Dívka polkla. Buď jsou mrtvá, nebo umírají.

Poklekla a jedno uchopila. Opatrně zvedla měkké bezvládné tělíčko a otáčela je v rukách. Pátrala pod křídly a na břiše po nějakém zranění. Prohmatala nohy i krk, hledala zlomené kosti. Žádné poranění nenašla a chmýří ještě hřálo. Vtom house zamrkalo. Bylo dosud živé. Třeba jsou nemocná. Otrávená nějakou nevhodně použitou chemikálií nebo prášky z léčebny. Izzy prohlédla i další dvě mláďata. Ani ta nebyla zraněná. Položila je zpátky.

Krátce pouvažovala nad tím, jestli by jí Peg dovolila vzít si housata domů a pokusit se je vyléčit. Ale pak si uvědomila, že divoká zvířata je lepší nechat v přirozeném prostředí. Třeba se k nim vrátí jejich matka a pozná, co je špatně. Izzy se napřímila a pokračovala v cestě. V očích se jí zaleskly slzy. Ohlédla se přes rameno v naději, že se u hnízda objeví rodiče opuštěných ptáčat. Doufejme, že se jim nic nestalo. Najednou housata vyskočila a pospíchala na pole za kejhající matkou, která jim běžela naproti. Izzy se ušklíbla a otřela si oči. Překvapilo ji, že housata dovedou předstírat smrt.

Vydechla úlevou a dál pokračovala k borovému lesu. Stranou od pěšiny se nakláněla polorozpadlá třípatrová budova. Střecha se hroutila, rozbitá okna kryly mříže, zelené kachlíčky a rozlámané dřevo pokrývala černá plíseň. Barabizna vypadala, jako by sem spadla z nebe. Jako loď vytažená z moře a pohozená tisíce kilometrů od pobřeží. Na druhé straně cesty řady nevelkých litinových obdélníků s číslem, které se podobaly křivým zubům, označovaly hroby na zarostlém hřbitově. Izzy ucítila v krku pachuť žluči. Místo posledního odpočinku zdejších pacientů. Otočila se na patě a pospíchala zpátky k hlavní budově a omšelým stavbám velikosti továrny, navazujícím na Chapin Hall, kde byla oddělení pro pacienty.

Únikové východy končily uvnitř drátěných klecí a špinavá okna pokrývaly mříže. Prohnilými parapety prosakovala voda, jež v podobě černých blátivých stružek stékala po stěnách. Většina dveří a oken byla zatlučená zevnitř, jako by vzpomínky na zdejší události už nikdy neměly spatřit denní světlo. Izzy se zachvěla. Kolik pacientů trpělo a zemřelo na tomhle odporném místě?

Vtom na ni někdo zavolal a vytrhl ji ze zamyšlení. Otočila se a uviděla Peg, jak k ní pospíchá s úsměvem na rtech. Tahle pěstounka jí od prvního setkání připomínala květinové dítě ze šedesátých let. Ani dnešek nebyl výjimkou. K lacláčům z denimu si vzala pestrobarevnou květovanou halenku a nezkrotné vlasy jí v divokých vlnách splývaly po ramenou.

„Není to tu úžasné?“ vyhrkla Peg. „Netušila jsem, že to bude tak obrovské.“

„Velké to určitě je,“ přikývla Izzy. Snažila se o vlídný tón.

„Vidělas loděnici a přístav?“ vyzvídala Peg. „Právě tam v říjnu roku osmnáct set šedesát devět přivezli první zdejší pacientku. Jmenovala se Mary Roteová. Byla dementní a tělesně postižená. Deset let ji drželi nahou a spoutanou v řetězech v chudobinci columbijského okresu. Nedopřáli jí ani postel. Spolu s ní toho dne dorazili i tři mužští pacienti, všichni v okovech. Jednoho dokonce přivezli v kleci.“

Izzy pohlédla směrem k molu. Vpravo od přístavu se hrbila patrová loděnice s rozbitými okny a chybějícími šindeli na střeše. Připomínala jí pohmožděný obličej s přimhouřenými víčky. „Takové barbarství!“ vydechla.

„Hrozné, já vím,“ přikývla Peg. „Právě proto vznikl Willard, aby bylo kam umístit nevyléčitelně duševně choré, kteří zabírali místo v chudobincích a žalářích. Tady je vykoupali, oblékli, nakrmili a obvykle nechali v klidu odpočívat na odděleních.“

„Takže se tu o ně starali dobře?“

Peg se zachmuřila. „Myslím, že ano. Alespoň zpočátku. Ale během let začalo pacientů neúměrně přibývat a podmínky se zhoršily. Útočiště tu našlo na padesát tisíc lidí. Bohužel skoro polovina tady zemřela.“

Izzy se kousla do tváře. Napadlo ji, že se zeptá, jestli by mohla počkat v autě. Ale Peg se usmála a popadla ji za ruku.

„Jdeme!“ zavelela a rozsvítily se jí oči. „Jedna paní, která tu kdysi pracovala, nám chce něco ukázat ve zdejší dílně. Tuším důležitý objev a nechci, abys ho propásla.“

Izzy v duchu zasténala a následovala pěstounku po příjezdové cestě. Úporně vymýšlela, na co by se mohla vymluvit, aby nemusela dovnitř. Nic ji nenapadlo. Teda kromě věcí, které zněly hloupě a bláznivě. Když přijela k Peg a Harrymu, byla přesvědčená o tom, že budou stejní jako ostatní pěstouni, kteří si berou děti kvůli snadnému výdělku. Harry je ředitelem uměleckých sbírek státního muzea a Izzy měla dojem, že ti dva penězi zrovna neoplývají. Ale naštěstí se tentokrát mýlila. Z pěstounů se vyklubali slušní lidé, kteří jí dopřáli vlastní prostor – jak v tělesné, tak i duševní rovině. Přesně to potřebovala. V domě v Interlakenu, kde bydleli, měla vlastní pokoj s výhledem na jezero, televizi, DVD přehrávač i počítač. Pěstouni prohlásili, že záleží jen na ní, jestli zklame jejich důvěru. Bylo to poprvé, kdy někdo položil míč na její stranu hřiště bez toho, aby ji předem odsoudil. Izzy se po dlouhé době cítila být součástí něčeho „normálního“.

Ale občas jí připadalo, že se má moc dobře na to, aby to byla pravda. V koutku duše věděla, že se něco stane. Něco, co všechno pokazí. Takhle to v jejím životě chodí. Vtom si vzpomněla, že za dva dny nastupuje do nové školy, a sevřel se jí žaludek. Být novým děckem ve třídě je vždycky tvrdé.

Čím víc se blížily k dílně, tím jí bylo větší horko. Po matce zdědila stříbřitě modré oči, černé vlasy a porcelánově bílou pleť. Když byla nervózní, naskákaly jí na krku a hrudi rudé skvrny. Cítila, jak ji začíná svědit kůže. Být venku na trávníku ještě zvládla, ale teď má vstoupit dovnitř jedné z budov. Napadlo ji, že uteče, a rozbušilo se jí srdce. Je to jen součást mojí práce, říkala si. Se mnou ani mou mámou to nemá nic společného. Kromě toho je načase vykašlat se na dětské strachy.

Naučeným pohybem si zkroutila dlouhé vlasy na vršku hlavy a sepnula je do uzlu, aby větřík mohl chladit její rozpálený krk.

„Není ti v těch dlouhých rukávech horko?“ zeptala se Peg.

„Ne.“ Izzy si stáhla jejich okraje ještě níž a sevřela je v dlaních. „Tahle košile je hrozně tenká.“

„Když jsem ti žehlila vyprané prádlo, všimla jsem si, že nemáš nic s krátkým rukávem,“ poznamenala Peg. „Třeba bychom mohly vyrazit na nákupy a opatřit ti nějaké nové oblečení.“

Izzy se pokusila o úsměv. „Díky, ale dlouhé rukávy mám ráda a o svoje prádlo se postarám sama.“

„Mně to nevadí,“ usmála se Peg. „Jenom nechápu, proč chce někdo v tomhle vedru chodit nabalený.“

Izzy pokrčila rameny. „Stydím se za svoje ruce,“ přiznala.

„Připadají mi strašně bledé a hubené.“

„Co by většina holek dala za dlouhé štíhlé paže a nohy, jako máš ty,“ smála se Peg.

Kdyby viděly moje jizvy, tak by je nadšení přešlo, pomyslela si Izzy.

Pohlédla k jezeru a na břehu spatřila nějaké lidi. Někteří seděli u piknikových stolků, jiní se procházeli, další hráli softbal nebo badminton. Zůstala stát. „Kdo je to?“ zeptala se.

Pěstounka si zastínila oči dlaní a zamžourala k pobřeží.

„Nejspíš budou z Psychiatrické kliniky Elmira. Mají tábor dole u jezera. Personál sem někdy bere pacienty na vycházku.“

Izzy vhrkly slzy do očí. Sklopila je k zemi a vykročila. Peg ji následovala. „Stalo se něco?“ vyzvídala.

„Byla tam moje máma,“ přiznala Izzy. „V Elmiře.“

Peg jí položila ruku na rameno. „To je mi líto. Nevěděla jsem o tom.“

Izzy zvedla hlavu a pokusila se o úsměv. „V pořádku. Už je to dávno.“

„Doufám, že víš, že jsem ochotná poslouchat, kdykoliv budeš mít chuť mluvit?“

„Já vím,“ přisvědčila Izzy. „Díky.“ Ale není třeba, dodala v duchu. Všechno povídání na světě na tom nic nezmění. Než před sedmi lety zemřela její babička, Izzy navštívila tři různé doktory, kteří se jí snažili ulevit od nočních můr. Nic nezabralo. Navíc ničemu nerozumějí. Mnozí, a že jich nebylo málo, tvrdili, že je Izzyina matka tělesně i duševně zdravá a může stanout před soudem. Teď je ve vězení, místo aby se jí dostalo potřebné psychiatrické péče. Ale Izzy věděla, že důvod, proč matka zastřelila ve spánku jejího otce, se dá vysvětlit jedině šílenstvím.

U bývalé dílny už na ně čekala bývalá zaměstnankyně ústavu. Odemkla dveře a zavedla Izzy, Peg a další dva muzejníky dovnitř.

„Tady pacienti balili propisky a lepili papírové pytlíky,“ oznámila jim vesele, jako by je vzala někam na výstavu.

V prázdných místnostech stály holé pracovní stoly. Na popraskaných stěnách s olupující se malbou visely zažloutlé pokroucené kalendáře a prastaré hasicí přístroje. Letitý nákladní výtah byl dávno mimo provoz, takže Izzy musela spolu s ostatními vystoupat po úzkých příkrých schodech tři patra, než se dostali nahoru. Schody byly popraskané a povalovaly se na nich kusy opadané omítky. Povlávaly tu špinavé pavučiny. Úplně nahoře průvodkyně odemkla dveře vedoucí do podkroví a opřela se o ně. Vší silou se je pokoušela otevřít, ale ani se nepohnuly. Peg jí přispěchala na pomoc. Opřela se do nich oběma rukama a zatlačila. Nakonec panty zaskřípaly a dveře povolily. Z prostor za nimi se vyhrnul horký zatuchlý vzduch, jako by se budova nadechla. Mohli jít dál.

Bylo tu vedro k zalknutí a špatně se dýchalo. Páchlo to tam starým dřevem, prachem a ptačím trusem. Na dřevěné podlaze se povalovalo suché listí, které sem každý rok vítr navál rozbitým oknem. Na hřebíku visel špinavý laboratorní plášť a na podlaze ležel obsah několika vysypaných kufrů. Klíče od domu, fotografie, náušnice, opasky, blůzy a kožené boty se mísily s chomáči prachu a listí. Uprostřed rozlehlé místnosti stál lékařský kufřík a vedle něj leželo něco, co vypadalo jako potrhaná mapa. Obojí tonulo pod vrstvou zaschlých holubinců.

Pod střešními trámy stály řady velkých dřevěných regálů, které zabíraly téměř celou délku místnosti. Byly označeny nápisem „Muži“ a „Ženy“ a písmeny A až Z. Vytvářely jakousi hlavní uličku, jakou známe z obchodů a knihoven, na niž v pravém úhlu navazovaly další, o něco užší. Ale místo zboží nebo knih na nich hřadovaly stovky kufrů a dalších zavazadel pokrytých prachem.

„Co je to?“ zeptala se ohromeně Peg.

„Tady skončily věci těch pacientů, kteří léčebnu nikdy neopustili. Od chvíle, kdy sem jejich majitelé před desítkami let přišli, se jich nikdo nedotkl.“

Izzy se kousla do rtu a zamrkala. Do očí se jí draly slzy. Představila si matčin otevřený kufr, ležící na stole, který stál v nohách nemocniční postele. Chumel spodního prádla a nočních košil. Nikdy nezapomene na den, kdy poprvé od tátovy smrti vstoupila do ložnice rodičů. Babička potřebovala pomoct s hledáním a balením matčiných věcí. Izzy pomalu otevřela prádelník a vůně matčina parfému, která se z něj vylinula, jí bolestně připomněla vše, o co přišla. Tehdy stále cítila ve vzduchu slabý odér střelného prachu a otcovy krve. Vzpomínala na manželskou postel, jejíž čelo a pelesti stály opřené o stěnu, jako by se konečně stěhovali do většího domu, jak si matka vždycky přála. Teď úporně bojovala sama se sebou, aby se nerozběhla po schodech a neutekla ven na vzduch, pryč od připomínek ztracených a zničených životů.

„Tohle je hotová jeskyně pokladů,“ užasla Peg. S nábožnou úctou kráčela uličkami a opatrně se dotýkala uch kufrů a tašek. V hutném přítmí se pokoušela rozluštit nápisy na jmenovkách a vybledlé monogramy. Potom se s doširoka otevřenýma očima obrátila k bývalé zaměstnankyni. „Co s tím chcete dělat?“

Žena pokrčila rameny. „Asi se to vyhodí.“

„To ne,“ namítla Peg. „To nesmíme připustit. Necháme je odvézt do skladu muzea.“

„Všechny?“ zeptal se jeden z kolegů.

„Ano,“ přikývla Peg. „Copak to nevidíš? Tahle zavazadla jsou stejně důležitá jako archeologické vykopávky nebo staré malby. Tihle lidé nikdy nedostali příležitost vyprávět svůj životní příběh. Ale my se můžeme pokusit o pochopení toho, co se jim přihodilo, prostřednictvím osobních věcí, které tu po sobě zanechali. Dostáváme vzácnou příležitost nakouknout do života, který vedli předtím, než se dostali do Willardu!“ Podívala se na Izzy. „Copak to není vzrušující?“

Dívka se přinutila k úsměvu, přestože její hruď svíraly ledové prsty strachu.

Kapitola 2

Clara

Upper West Side, New York City

Říjen 1929

OSMNÁCTILETÁ CLARA ELIZABETH Cartwrightová stála na tlustém perském koberci před pracovnou svého otce. Zadržovala dech a nakláněla se, zatímco se přes vyřezávané dubové dveře snažila zaslechnout rozhovor svých rodičů. Když byla mladší, připadala si v tomhle domě jako princezna. Tak velký dojem na ni udělaly dřevem obložené chodby, naleštěné podlahy, portréty předků, zrcadla ve zlatých rámech a stříbrná čajová souprava na komodě z třešňového dřeva. Teď si mezi vším tím dřevem a těžkými damaškovými závěsy připadala jako ve vězení. A nejen proto, že tři týdny nesměla ven. Dům vypadal jako muzeum. Všude byl starý nábytek a nemožné dekorace. Páchlo to tu zastaralými názory a archaickým přesvědčením. Připadala si jako v mauzoleu, na konečné štaci pro mrtvé a umírající. A ona odmítala být další v pořadí.

Vydechla a snažila se uklidnit. Jednou se pokusila utéct, ale daleko se nedostala. Mezerou pode dveřmi se do chodby linul zápach otcova doutníku. Smísil se s citronovou vůní leštěnky na nábytek a připomínal jí hodiny strávené přesně na tomto místě, kde spolu se svým starším bratrem Williamem pravidelně čekala na „konzultaci“ s otcem, hrabětem Henrym Cartwrightem. Co si pamatuje, každý pátek po skončení vyučování, vypracování domácích úloh a procházce po parku až do večeře čekali před jeho pracovnou. Tiše se mezi sebou bavili, aby ho nerušili. Když byl otec svolný je přijmout, zval si jednoho po druhém k sobě, aby si poslechl, jak si vedou ve škole, utnul v zárodku případné výchovné problémy a vysvětlil svým dětem, co od nich vzhledem k věku očekává. Po ní a Williamovi se žádalo, aby stáli v pozoru na druhé straně otcova obrovského stolu se zdviženou bradou a očima upřenýma před sebe. Nesměli se ani pohnout, dokud otec nepřikývl a nezapálil si doutník. To byl jasný signál, že mohou odejít.

Jejich matka Ruth prohlásila, že rozhovory na téma školních výsledků a disciplíny jsou pro ni příliš únavné, a tak zatímco manžel na sebe vzal nepříjemné břímě spojené s výchovou potomků, ona dávala přednost odpolednímu spánku. Teprve v posledních pár letech, když Clara začala rozkvétat do krásy a měnila se v žádoucí mladou dámu, zranitelnou a neschopnou ubránit se nástrahám roztoužených mladíků, Henry trval na tom, aby se výchovných lekcí účastnila i Ruth. Matka se v tomhle směru moc nesnažila. Teprve před třemi týdny se uvolila brát svoje pověření vážně. Claru by zajímalo, co by William řekl tomu, že ji rodiče drží pod zámkem jako zločince.

Při vzpomínce na bratra jí vhrkly slzy do očí a srdce se zatvrdilo. Před rokem a půl bratrovo tělo vytáhli z řeky Hudson. Připadalo jí, jako by se to stalo včera. Vzpomínala, jak vypadal otec, když se dozvěděl, že jeho starší dítě je mrtvé. Tváře mu zrudly a mlčky zatínal zuby, avšak jeho oči zůstávaly suché. Zato Clara bojovala s pokušením bušit mu pěstmi do hrudi a ječet, že je to jeho vina. Nikdy by jí neuvěřil. Jeho mysl byla uzavřená a zamčená kniha s vepsanou jedinou verzí toho, jak by měl svět vypadat. Neobjala ani jeho, ani svou matku. Místo toho tiše trpěla, zatímco oni si hráli na trpící rodiče. A teď, když už nic jiného, si předsevzala, že se nestane další obětí železné pěsti Henryho Cartwrighta.

Kdyby nebylo sobotních nocí v Cotton Clubu, kdy mohla být sama sebou, smát se a tančit se svými přítelkyněmi, dávno by se zbláznila. Ale s kamarádkami si naposled vyšla před třemi týdny. Připadalo jí to jako věčnost.

Jako malá holčička se snažila rodičům zavděčit. Ze školy nosila výborné známky, v pokojíčku udržovala vzorný pořádek, nikdy nevyrušovala, a co je nejdůležitější – nikdy neodmlouvala. Když trochu povyrostla, uvědomila si, že podle rodičů by měli s bratrem být vidět, ale ne slyšet. Dospělí poskytovali svým dětem střechu nad hlavou a stravu, ale nic víc. V posledních dvou letech, od té doby, co William poprvé zmizel, bylo pro Claru stále snazší lhát. Oznámila, že jde do knihovny, a místo toho šla s děvčaty na odpolední promítání grotesek Charlieho Chaplina anebo do Central Parku sledovat, jak chlapci hrají v pavilonu skee ball, anebo na střelnici. Zpočátku byla překvapená, když se vrátila domů a matka na ni nečekala u dveří s rukama v bok, připravená zavolat manžela, aby dceru potrestal, jak uzná za vhodné. Clara si uměla představit otcův hluboký hlas a jeho slova plná hněvu: „Tvoje místo je tady, doma! Máš se naučit, jak dobře uvařit a pečovat o děti, a ne se potulovat po městě! Co si myslíš? Krucifix, jsi přece Cartwrightová! A radši by ses měla podle toho chovat, než se ocitneš na ulici!“

Nakonec si uvědomila, že si rodiče ani nevšimli, že není doma. Zpočátku se domnívala, že mají starost o Williama. Netuší, jestli se mu něco stalo, anebo se po hádce s otcem rozhodl zpřetrhat rodinná pouta. Dokonce ji napadlo, že matka doopravdy má srdce a skutečně je tak přecitlivělá, jak o sobě rozhlašuje. Třeba je na ni starost o dvě děti trochu moc. Ale pak jí došlo, že zatímco syn je někde v trapu a dcera si dělá, co si zamane, Ruth pořádá dámské čajové dýchánky, plánuje večírky s dodavateli občerstvení a květin, listuje v časopisech, popíjí pašovanou whisky a objednává si nové šaty, šperky a kožichy.

Po objevení Williamova těla večírky skončily. Ale s popíjením nepřestala. Naopak. Každý večer se nalévala whisky, dokud neodpadla. Tvrdila, že alkohol konejší její rozjitřené nervy, a Henry, který se celý den věnoval obchodování a ze své pracovny vycházel jenom proto, aby se najedl a vyspal, se postaral o to, aby jeho zármutkem zkrušená choť měla dostatečnou zásobu svých oblíbených lahví. Clara pochopila, že jsou její rodiče rádi, když ji nemají na krku. Hlavní je, aby byla přesně v půl šesté u večeře – a pokud se náhodou opozdí, omlouvá ji jenom smrt.

Po uplynulých sedm měsíců každý týden vyprávěla rodičům stejnou historku – půjdou s Julií, Mary a Lillian na představení a pak u Lillian přespí. Ruth Lillian sotva znala, ale dovolila své dceři, aby s ní a ostatními děvčaty trávila čas. Ke spokojenosti jí naprosto postačilo, že jsou jejich matky členkami ženské ligy a chodí do stejného kostela jako ona. Když i Julia a Mary smějí přespat u kamarádky, potom je podle Ruth všechno v pořádku.

Až na to, že místo aby šly do divadla, dívky se sešly u Lillian v domě, pomocí prstů si navzájem natočily vlasy a převlékly se do šatů s třásněmi pošitých korálky. Punčochy si srolovaly ke kolenům, aby ukázaly, že nenosí korzety, obuly si střevíce na vysokém podpatku a kolem krku si přehodily dlouhé šňůry perel. V deset hodin je vyzvedl Lillianin přítel a ve svém bentleyi je odvezl do centra. Následoval je rolls-royce Lillianina bratra plný kamarádů.

Jejich oblíbeným místem byl Cotton Club na rohu 142. ulice a Lenox avenue v centru Harlemu, který proslul jako hřiště bohatých. V šerém zakouřeném interiéru klubu Clara a její přátelé popíjeli pokoutně vyráběný gin, cpali se třešněmi v čokoládě, kouřili cigára a tančili charleston a tango. Poslouchali jazz Louise Armstronga a namazali se tak, že nedokázali rovně stát.

Ale nejdůležitější ze všeho bylo, že Clara v Cotton Clubu potkala Bruna. Narodil se v Itálii jako syn ševce a do Ameriky přijel sám. Na pozlátko newyorského klubu nebyl zvyklý. Přesto když ho poprvé uviděla, jak se prodírá davem v bílé vestě a kravatě a černém fraku, vypadal, jako by sem patřil. Prosmýkl se kolem děvčat, která ho zvala na parket, neprojevil zájem o kaviár ani sklenky s martini. Kráčel přes sál a uhrančivé oči upíral přímo na Claru. Zrovna tančila valčík s Lillianiným bratrem Joem, který byl opilý, blábolil o své práci na newyorské burze a o tom, že teď má tolik prašulí, aby mohl dopřát ženě svých snů, co si zamane.

Když Clara spatřila, jak se k nim Bruno blíží, srdce se jí rozbušilo. Tvářil se podrážděně jako muž, na jehož dívku si troufá někdo cizí. Napadlo ji, že si ji možná s někým spletl, a připravila se na obranu ubohého namazaného Joea. Pak se k ní Joe sklonil, aby ji políbil. Odvrátila se od něho a vymanila se z jeho vlhkých rukou. Než si uvědomila, co se děje, Bruno ji uchopil do náruče a odtančil s ní pryč. Joe zůstal stát uprostřed místnosti. Tupě za nimi zíral a nepatrně se kymácel.

Bruno se na ni při tanci díval vážnýma očima a těžkou dlaní ji přidržoval v pase. Zblízka vypadal jako Adonis. Černé vlasy měl vzorně ulízané dozadu a pleť hladkou a bronzovou. Clara nepatrně sklonila hlavu, protože ji jeho upřený pohled uváděl do rozpaků.

„Doufám, že to nebyl váš přítel,“ ozval se Bruno hlubokým hlasem, který díky přízvuku působil exoticky.

Zavrtěla hlavou, aniž se na něho podívala. Dál pozorovala lidi kolem sebe. Lillian a Julia postávaly u baru a v ruce držely sklenky s ginem. Lillian si pohrávala se šňůrou perel, zatímco Julia lechtala jakéhosi muže péry ze své čelenky.

„Omlouvám se, že jsem vás vyrval z náruče vašeho tanečního partnera,“ pokračoval, „ale obával jsem se, že když vás nejprve vyzvu k tanci, dočkám se odmítnutí. Odpustíte mi?“

V ten okamžik pohlédla do jeho ebenových očí a byla ztracená. Polkla, neschopná od něho odtrhnout zrak. Prchavě se usmála. Snažila se působit pobaveně a nonšalantně. „Nejspíš ano,“ přiznala.

„Domníváte se, že na vás jdu moc zhurta,“ poznamenal a jeho plné rty se pootevřely v nepatrném úsměšku.

„Ne, ale...“

V tu chvíli se objevil Joe a poklepal Brunovi na rameno. Bruno se otočil a Joe zvedl pěst. Brunátný obličej měl zkřivený hněvem. „Přestaň!“ vykřikla Clara a zvedla ruku.

Joe se zarazil s pěstí ve vzduchu. „Jak víš, že tenhle floutek není hochštapler?“ prskal. „Podle mě vypadá jako typický salonní povaleč.“

„Vždyť spolu jenom tančíme,“ namítla Clara.

„Určitě?“ ušklíbl se Joe.

„Určitě,“ přisvědčila. „Promluvíme si o tom později, až půjdeme do jídelny. Souhlasíš?“

Joe přimhouřil zarudlé oči, změřil si soka od hlavy až k patě a svěsil ruku. Bruno se usmál, natáhl pravici a představil se: „Slibuji, že v pořádku přivedu...“ Hřejivými prsty se dotkl Clařina zápěstí. „Promiňte, ale neznám vaše jméno.“

„Clara,“ odpověděla. Cítila, jak se pýří.

„Slibuji, že v pořádku přivedu Claru k jejím kamarádkám.“

„Radím vám, abyste se mě nesnažil oblbnout,“ vyhrožoval Joe. „Jinak se postarám, že budete do dvou vteřin ležet na ulici.“

„Ujišťuji vás, že držím slovo,“ odpověděl Bruno.

Nakonec se Joe zatahal za kravatu, potřásl Brunovi rukou a odvrávoral pryč. Bruno se otočil ke Claře.

„Věnujete mi tento tanec, bella Clara?“ zeptal se. Přikývla a on ji přivinul blíž. Korálky na jejích šatech se přitiskly k pevným svalům na jeho hrudi a puky jeho kalhot se otíraly o její nahá kolena. Píseň „Někdo mě hlídá“ byla skoro u konce, když Claře došly síly a potřebovala si sednout. Nohy se pod ní podlamovaly, nitro zachvátila panika. Tančila tu s tuctem mužů. Někteří znali jejího otce a doufali, že se jejím prostřednictvím dostanou k jeho penězům, jiní si upřímně přáli ji lépe poznat. Ale v přítomnosti žádného z nich se necítila tak rozechvělá jako teď. Sevřela jeho ruku o něco pevněji. Sama by nedokázala říct, jestli se jí točí hlava z přemíry ginu, anebo z vůně Brunovy kolínské.

„Není vám něco?“ otázal se. „Potřebujete na vzduch?“

Zavrtěla hlavou. „Je mi fajn. Jenom se mi trochu točí hlava z toho pití, to je všechno.“

„Nenechám vás upadnout,“ slíbil. Sklonil hlavu a přitulil se k jejímu uchu. Z jeho horkého dechu jí po zádech přebíhal mráz. Vzápětí skladba dozněla a přestali se pohupovat. Přesto ji nepustil.

„Nechcete se ke mně přidat a zajít spolu s mými přáteli do jídelny?“ navrhla ochraptěle. „Vždycky si zaskočíme na kávu...“

„Velmi rád,“ odpověděl Bruno. Pohladil ji po tváři a zvednuté bradě. „Ale napřed si potřebuju vyjasnit jednu věc.“ Nato přitiskl svá ústa na její tak tvrdě, že jí zuby málem rozřízl ret. Zpočátku se bránila, ale pak mu polibek oplácela a tála mu v náruči. Smích a cinkání skleniček se rozplynuly. Jediné, co slyšela, bylo její rozbušené srdce. Za zavřenými víčky poblikávala bílá světla a horko v břiše oznamovalo rodící se vášeň. Když od sebe odstoupili, mírně zadýchaný Bruno se na ni podíval.

„Vidíš,“ poznamenal. „Někdy je lepší se neptat.“ Přikývla, neschopná mluvit.

O něco později seděli sami v boxu, popíjeli kávu a dělili se o kousek jablečného koláče. Lillian, Julia a zbytek její party si povídali a smáli se ve velkém oddělení přes uličku, ale Bruno a Clara je téměř nevnímali. Bruno své nové přítelkyni vyprávěl o své rodině, kterou nechal v Itálii, a smělých snech o úspěšném životě v Americe. Claru udivila vlastní upřímnost. Takhle otevřeně se svěřovala jenom Williamovi. Bez skrupulí mluvila o své úzkosti z rodičů i o tom, jak ji zdrtila bratrova smrt. Bruno ji vzal za ruku a ujistil ji, že složitým rodinným vztahům dobře rozumí. Nejvíc na světě si přeje založit svou vlastní rodinu, kde se budou mít všichni rádi a za všech okolností spolu budou skvěle vycházet. Clara si přála totéž.

K ránu už ze sebe nedokázali spustit ruce a koncem týdne se sešli v jeho bytě. Než se měsíc sešel s měsícem, Bruno se stal členem party a dokonce i Joe ho považoval za frajera. Teď Clara stojí za dveřmi pracovny svého otce a z druhé strany vyřezávaných dubových dveří k ní doléhá otcův hluboký baryton a matčino fňukání a kvílení. Oba se zlobí.

Spolu se nehádají, jsou naštvaní na dceru, protože poslušně neplní jejich plány.

Ochranitelsky si položila ruku na dolní část břicha a mrkáním zaháněla slzy. Zítra se konají zásnuby se vším všudy – s fotografem, bohatým občerstvením a důležitými přáteli. Otcův obchodní partner, Richard Gallagher, pozval bezpočet hostů, a nemůže se dočkat, až jim ukáže budoucí nevěstu svého syna. Pozvánky byly rozeslány před deseti dny a přijít odmítl jen málokdo. James Gallagher, muž, kterého si Clara měla vzít, poslal k zlatníkovi dvoukarátový prsten své matky s tím, že ho má vyčistit, vyleštit a přidat čtyři další, dostatečně velké brilianty. Ruth vybrala své dceři šaty a najala kadeřnici, která jí měla před večírkem upravit vlasy. Všechno probíhalo tak, jak si rodiče představovali. Hosté přijedou v domnění, že se koná oslava Henryho a Rutina výročí, a pak, těsně před večeří, je překvapí oznámení o zásnubách Jamese a Clary.

Vtom se dívce vetřel do nosu zápach zahnívající vody a zvedl se jí žaludek. Odporný puch se linul z vázy s květinami, stojící na stolku z třešňového dřeva. Clara odstoupila ode dveří a nos a ústa si zakryla dlaní. Snažila se vzpamatovat. Jestli tu bude stát ještě o chvíli déle a v duchu si opakovat připravenou řeč, potom buď omdlí, nebo se pozvrací. Takže teď, nebo nikdy.

Odvážila se zaklepat.

„Co je?“ zaburácel otec.

„To jsem já.“ Slova jí uvízla v krku. Tiše si odkašlala a pokračovala: „Clara. Smím dál?“

„Vejdi!“ poručil otec.

Clara položila ruku na kliku a chystala se ji stisknout, když vtom si uvědomila, že má dlaň pořád položenou na břiše. Krvavě zrudla a přinutila se ji svěsit. Věděla, že ji matka bedlivě sleduje. Hlídá šířku jejího pasu stejně jako ranní chuť k jídlu a počítá dámské vložky v koši pod umyvadlem. Kdyby Clara vešla dovnitř s rukou na břiše, okamžitě by věděla, že se splnily její nejhorší obavy.

Zhluboka se nadechla a přinutila se otevřít dveře.

Matka seděla na růžovém kanapíčku u cihlového krbu a chodidly se opírala o podnožník. Ovívala se květinovým vějířem. Vlasy měla jako obvykle vyčesané ve viktoriánském stylu. K dceřinu údivu si vyhrnula dlouhou sukni a vystavovala na odiv bledé kotníky, jež čněly ze špičatých šněrovacích botek. Ruth žila v přesvědčení, že pravá dáma má nohy i paže stále zakryté, bez ohledu na okolnosti. Vážně musí být naštvaná, blesklo Claře hlavou.

Nebyla si jistá, kdy k tomu došlo, ale začala pohrdat matčinými zastaralými šaty, nemoderními účesy i nemožnými brožemi s kamejí a prsteny. Všechny ty tradiční manýry a omleté průpovídky jí připomínaly matčiny prudérní názory. Stačilo, aby zaslechla šustění jejích sukní anebo klapot bot, a mimoděk se přikrčila.

Ruth si stoupla a uhladila si šaty. Korzet zdůrazňoval její vosí pas. Clara se bezděčně napřímila v ramenou a zatáhla břicho v naději, že si matka nevšimne, že ona korzet nemá.

Do prvního korzetu ji narvali v šesti letech poté, co ji matka změřila v pase a prohlásila, že je nechutně tlustá a nemotorná. Tvrdila, že jestli okamžitě nepodniknou preventivní kroky, utrpí Clařina postava i zdraví. Žádný rozumný muž se přece neožení s divoškou, která má pas širší než čtyřicet tři centimetry. Té noci ji matka zašněrovala do korzetu s mnoha kosticemi s tím, že ho smí sundat jen v době nemoci nebo při koupání. O týden později si ho Clara v noci rozvázala, aby mohla spát. Když jej ráno matka našla pohozený vedle postele, hrubě vytrhla dceru ze spánku, aby jí mohla naplácat na zadek. Po následující dva týdny chodila Clara spát s rukama spoutanýma hedvábným kapesníkem, aby nemohla zlobit. Jak Clara rostla, svalnaté paže komorných utahovaly korzety čím dál víc. V osmnácti měla v pase čtyřicet tři centimetry, ale matka stále nebyla spokojená a opakovaně dceři připomínala, že ona má rovných čtyřicet. Zapomínala, že Clara je o pět centimetrů vyšší.

Podívala se matčiným směrem a hlavou jí blesklo, že by Ruth nejspíš trefil šlak, kdyby ve skříni své dcery úplně vzadu našla náramky, péra do vlasů a šaty s třásněmi, ukryté v lodním kufru pod starým vlněným oblekem. Matka jako by jí četla myšlenky. Popotáhla nosem a odvrátila se k oknu. Rty stiskla do přísné tvrdé čárky. Otec povytáhl obočí, poklepal stříbrným zapalovačem o stůl a odstřihl špičku doutníku. Jako obvykle měl na sobě oblek s bílým proužkem a kolem úst se mu kroutil mroží knír.

„Co je?“ obořil se na dceru.

Clara povolila sevřené prsty a propletla si je ve výšce pasu v marné snaze zamaskovat třesoucí se ruce.

„Smím s vámi o něčem mluvit?“ zeptala se rozechvěle.

Matka cosi nesrozumitelně zamumlala a odebrala se k oknu. Doprovázelo ji šustění sukní. Roztáhla záclony a předstírala, že se dívá ven.

Henry vytáhl z pusy doutník. „Jestli se to týká zítřejšího večírku, pak není o čem mluvit. Proběhne, jak bylo v plánu.“

Dívka polkla a zakručelo jí v žaludku. „Samozřejmě!“ ohradila se dotčeně. „Najednou se vám to hodí! Předtím jste na nějaké výročí ani nevzdechli!“

Matka se k ní prudce otočila. „Moc dobře víš, proč se ta oslava koná. Kvůli tobě! A Jamesovi! Poprvé po mnoha měsících máme důvod něco slavit!“

Clara zaskřípala zuby a zkřivila rty do něčeho, o čem doufala, že se to podobá úsměvu. „Já vím, matko,“ přikývla.

„A vážím si veškerého vašeho úsilí. Skutečně. Jenom...“

„Máš vůbec ponětí, jaké máš štěstí, že je muž jako James ochoten si tě vzít?“ vyštěkla Ruth.

Ochoten, pomyslela si Clara. Protože já mám tolik nedostatků a chyb, že by si mě nikdo rozumný nevzal. Možná máte pravdu, matko. James má do rozumného muže daleko. Je to podlý sukničkář s násilnickými sklony. Ale vám je to jedno, že? Hlavně že mě budete mít z krku. Hlavně že mě odtrhnete od Bruna. Přistoupila k otcovu stolu, tváře i oči jí plály.

„Otče,“ prohlásila důrazně, „nejsem na manželství připravená! Zejména na manželství s Jamesem ne!“

Henry se zvedl a rozdrtil doutník v popelníku. Jeho silné prsty rudly, jak tiskl nedopalek stále víc a víc. „Claro, tohle jsme už probírali. Naše stanovisko znáš...“

„Ale co moje pocity?“ ohradila se dcera. Srdce jí pukalo.

„Copak nezáleží na tom, co chci já?“

„Jsi ještě mladá, abys věděla, co chceš,“ odpověděl otec.

„Nejsem,“ odporovala Clara a podívala se mu do očí. „Přece jsem vám řekla, že chci na vysokou.“ Jiný důvod k odvolání zásnub nevymyslela. Alespoň nyní. Jeden čas se chtěla vrátit do školy, aby se dostala od rodičů. Napadlo ji, že může být sekretářkou nebo zdravotní sestrou. Chtěla se postavit na vlastní nohy. Ale teď sní o něčem úplně jiném. Poprvé v životě ví, jaké to je být milovaná a ctěná. Netoužila po ničem jiném než založit s Brunem rodinu a sdílet s ním svůj život. „Lillian jde na vysokou,“ prohlásila, přestože věděla, jak slabý je to argument.

„Je mi jedno, co dělají tví přátelé!“ rozčilil se otec a zbrunátněl.

„Nebudeme vyhazovat naše těžce vydřené peníze za takzvané vyšší vzdělání,“ rozhorlila se matka, „které ve skutečnosti není nic jiného než zástěrka pro kouření, pití a návštěvy nevhodných večírků!“

Clara zakoulela očima a bezděčně vyprskla smíchy. Věděla, že si matka vzpomněla na nejnovější popěvek kolující mezi lidmi: „Já nenamluvím si nikdy holku prostoduchou! Holka, co nepije, holka, co nešoustá, totiž nechodila na vysokou.“ Její matka samozřejmě smýšlí stejně.

„Kvůli tomu dívky na školách nestudují, matko,“ namítla.

„Jde o toho kluka, že?“ uhodila na ni Ruth. „O toho přistěhovalce, kterého jsi před pár týdny přivedla na večeři.“

Clara cítila, jak jí hoří tváře. „Já nevím, matko,“ bránila se. „Tak tohle vám vadí? Proto chcete, abych se provdala za Jamese? Abych se nemohla stýkat s Brunem?“

V mysli jí vytanula vzpomínka na den, kdy pozvala Bruna k sobě domů, aby se seznámil s jejími rodiči. Jednotlivé scény se jí vynořovaly před očima jako fotografie, které si lze prohlížet prostřednictvím automatu na mince. Bruno ve dveřích. Usmívá se, husté černé vlasy má uhlazené z jemně modelovaného obličeje a ruce schovává v kapsách vypůjčeného smokingu. Clara mu poděkovala, že přišel, a políbila ho na vymydlenou a voňavou tvář. Dorazil o čtvrt hodiny dřív, protože ho varovala, že matka nesnáší pozdní příchody.

Něžně vyprostila Brunovy ruce z kapes a narovnala mu motýlek. Žaludek měla jako na vodě. Statečně předstírala klid, aby nebyl nervózní. Poradila mu, aby se zhluboka nadechl a nezapomněl otci potřást rukou. Potom ho odvedla přes halu a chodbou do salonu. Užasle zíral na třpytící se lustry a zarámované obrazy. Bezpochyby ho překvapilo, že Clara žije v takovém přepychu. Namluvila mu, že je její otec úspěšný finančník. Bála se Brunovi povědět pravdu, aby ho neodradila. Otci ve skutečnosti patří polovina Swift Bank, největšího peněžního ústavu na Manhattanu s pobočkami po celém New Yorku a několika filiálkami v severně položených státech. Ruth byla pro změnu jedinou dědičkou oděvního impéria Bridge Bros.

Otevřela dveře salonu a pozvala svého hosta dál. Rodiče si před večeří dopřávali šálek čaje. Matka seděla u krbu, otec se rukou opíral o krbovou římsu. Henry vzhlédl, když Clara a Bruno vstoupili. Pak cosi zabručel a pohlédl na kapesní hodinky. Ruth se s úsměvem zvedla. Ale nadšení ji brzy opustilo, když si všimla Brunova špatně padnoucího smokingu a okopaných bot. Zase si sedla.

Clara zatnula zuby a odvedla Bruna k otci. Doufala, že Brunův příběh o tom, jak se na vlastní pěst vydal do Ameriky, aby si ve svobodné zemi vybudoval nový život, na něho učiní dojem. Koneckonců Henryho otec udělal v roce 1871 totéž, když se hned po svatbě spolu se ženou vydal z Anglie do USA. Ale místo aby Henry přijal Brunovu vstřícně napřaženou pravici, znovu se podíval na hodinky a prohlásil, že je čas jít k večeři. Ruth vstala z křesla a zvedla do vzduchu své křehké prstíky, aby se jich Bruno mohl uctivě dotknout. Ale ten jí mocně potřásl rukou.

„Rád vás poznávám, paní Cartwrightová,“ zahlaholil.

Ruth se škrobeně usmála, zavěsila se do manžela a zamířili k jídelně. Clara poplácala Bruna po paži. Ukázala bradou na rodiče a zakoulela očima. Bruno se pochybovačně zamračil a nakrčil čelo. Zhluboka se nadechl a pomalu vypouštěl vzduch z plic. „Miluji tě,“ naznačila mu němě a políbila ho na tvář. Konečně se usmál. Mlčky se usadili ke stolu – rodiče na jednom konci, ona s Brunem proti sobě. Aby na Bruna viděla, musela se naklonit, protože jí ve výhledu zacláněla jedna z obrovských váz, které matka rozmístila všude po domě.

Claru napadlo, jestli váza na stole nestojí schválně, aby se matka nemusela dívat na svého chotě, který ji musel bezpochyby dráždit tím, jak hltal polévku a srkal. U stolu se Henry s gustem cpal a ládoval si do úst další sousta, přestože ta předchozí ještě nespolkl. Mluvil s plnou pusou a bral si poslední porci kuřete nebo ryby dřív, než se ostatní stačili pustit do jídla. Vždycky dojedl jako první, což Ruth nesmírně popuzovalo. Clara usoudila, že otcovy špatné manýry odpovídají jeho životnímu stylu – bezostyšně si dopřával to, co si zamanul, aniž bral ohled na ostatní. Neurvale si prosazoval svou, jako by jediný měl právo rozhodovat. Clara vstala od stolu, vzala vázu a odnesla ji na stolek u stěny. Ruth ji sledovala s otevřenou pusou, ale nepronesla ani slovo.

Když jim služka nalévala polévku, Ruth nespouštěla zrak z talíře. Henry zíral na Bruna a Claru a zamyšleně krčil čelo, jak se pokoušel odhadnout situaci. Clara si nervózně poposedla. Čekala, až promluví. Když zachytila jeho pohled, otec sklopil oči a najednou měl spoustu práce s rozkládáním plátěného ubrousku. Za běžných okolností mu Ruth musela připomínat, že ho má použít.

Clara sevřela v prstech okraj ubrusu a napřímila se. „Otče,“ spustila rádoby veselým tónem, „představte si, že Bruno pracuje v docích teprve šest měsíců, a už povýšil na předáka.“

Henry cosi zavrčel, chopil se lžíce a pustil se do polévky.

„Děkuji za pozvání do vašeho domu,“ zadrmolil Bruno. „Je od vás laskavé, že otvíráte dveře přátelům své dcery.“

Clara pohlédla na matku. Čekala na její odpověď. V době dospívání jí Ruth nesčetněkrát opakovala, že člověka soudíme především podle jeho chování. Tvrdila, že o výchově hodně svědčí to, jak často lidé používají slova prosím a děkuji. Jak je vidět, na dobrých mravech záleží jenom tehdy, když se to Ruth hodí. Matka se pilně oháněla lžící a nespouštěla zrak z talíře, jako by pojídání polévky bylo tou nejzajímavější věcí na světě. Clara cítila, jak se jí do tváří hrne krev. Za běžných okolností kdykoliv mívali hosty, Ruth nezavřela pusu. Rozdávala svoje názory na umění, divadelní hry a nejmodernější elektrické přístroje a pokládala tolik otázek, až působila vlezle. Dokonce i po Williamově smrti se před hosty jenom rozplývala. Přece se to od ní očekávalo.

„Matko?“ nevydržela Clara. „Vždycky jste říkala, že ignorovat společnost je neslušné.“

„Och,“ vydechla Ruth. „Omlouvám se.“ Položila lžíci a delikátně si otřela ústa ubrouskem. „Neuvědomila jsem si, že mi náš host něco říkal.“ Podívala se na Bruna s povytaženým obočím. „Co jste to povídal, mladý muži?“

„Chtěl jsem vám i vašemu manželovi poděkovat, že jste mě pozvali do svého domova.“

„Není zač,“ odpověděla Ruth a bez dalšího slova zvedla lžíci a znovu se dala do jídla. Drobné perličkové náušnice se pohupovaly podél její šíje.

Claře dotčením naběhly žíly na krku. Tak takhle to bude. Stačil jim jediný pohled a udělali si na Bruna svůj názor. Vadí jim jeho oblečení, práce, přízvuk nebo snědá pleť? Zatnula ruce v pěst a nehty zaryla do dlaní.

Clara namluvila Brunovi, že na otce udělá dojem, když mu poví, jak rychle se vypracoval – byť jen v místním přístavu. Domnívala se, že Henry užasne nad tím, že si Bruno stačil naspořit tolik peněz, aby si mohl pronajmout byt. A šetří dál. V budoucnu hodlá investovat do cenných papírů. Tvrdila, že otec mu rád poradí správnou strategii a možná mu dá tip na dobrého investičního poradce, který ho nasměruje na správnou cestu. Teď si vyčítala, jak mohla být tak hloupá a slepá. Čeho si myslela, že dosáhne, když sem Bruna přivede?

Úporně přemýšlela, jak z ožehavé situace ven a co nejdřív ukončit tuhle katastrofu. Předstírala, že jí, ale nedokázala polknout sousto. Co si asi myslí Bruno? Všiml si, jak je rozhozená? Uvědomuje si, že kdyby věděla, jak se její rodiče zachovají, nikdy by ho sem nezvala? Anebo se domnívá, že padl do léčky? Bylo jí čím dál větší horko. Tváře plály zrádnou červení. Vtom se otec ozval:

„Pokouším se něco pochopit,“ prohlásil a poprvé se na Bruna pořádně podíval. Odmlčel se, opřel se paží o stůl a namířil na mladíka prst. „Mimochodem, jak zní vaše příjmení?“

„Moretti, pane,“ odpověděl Bruno. „Jsem Bruno Moretti, po nebožtíku otci.“

„Hmm.“ Henry zvedl bradu. „A čím byl váš pan otec?“

„Obuvník. Moc šikovný, pane.“

„Aha,“ přikývl Henry. „Takže váš otec byl obuvník a vy pracujete v docích. Dole v přístavu?“