Emily Herbertová

LADY GAGA – Královna popu

Emily Herbert

LADY GAGA – QUEEN OF POP

Copyright © Emily Herbert, 2010

All rights reserved

Translation © Vít Mlejnek, 2011

ISBN 978-80-249-1614-9

Kapitola první 

ZRODILA SE 
HVĚZDA

New York, 1986: aktivitou sršící Velké jablko připomínalo stejně jako dnes včelí úl a stejně jako dnes patřilo k nejvíce vzrušujícím, nejenergičtějším a událostmi nejnabitějším městům světa. Tím podobnost s dneškem končí. V Bílém domě kroutil svoje druhé volební období republikán Ronald Reagan, po šedivých sedmdesátých letech nastala léta osmdesátá, řízená ambiciózními mladými muži v bílých límečcích, heslo dne znělo „chamtivost je správná“, kapitalismus byl stále nezpochybnitelným králem a jeho země oplývala nadbytkem a přetékala příležitostmi. Osmá dekáda zvrátila léta ekonomické recese, stala se svědkem pádu komunismu ve střední a východní Evropě a dokázala štědře odměnit úspěch. Pokud jste pracovali dost tvrdě, mohli jste skutečně dosáhnout svých snů a dostat se na vytoužená místa. O pár let později se všechno s rachotem začalo hroutit, ale tehdy, ve zlatých osmdesátých letech byla zkrátka radost být na světě.

K lidem, hledajícím v těchto rychlých časech svůj zlatý důl, patřil také jistý Joseph Germanotta, jenž se svojí manželkou a obchodní partnerkou Cynthií podnikal v oblasti internetu. Tohle médium bylo tehdy stále ještě v plenkách, a třebaže k jeho vynálezu došlo už o několik desetiletí dříve, trvalo ještě dalších deset let, než se lidstvo připojilo k celosvětové síti a internet skutečně ovládl planetu. Ale Joe a Cynthia, oba z rodu italských přistěhovalců, byli mladí a odhodlaní stát se Někým. Plánovali založit rodinu a svoje děti chtěli vychovávat v prostředí hojnosti a pohodlí – toužili zkrátka uspět a nic je nemohlo zastavit.

Avšak zatímco se Stefani – jak jí říkali, dokud se nepřerodila v Lady Gaga – a její mladší sestře Natali dostalo výchovy v kosmopolitním prostředí, jejich matka vzešla z mnohem prostších poměrů: vyrůstala jako dcera manželů Paula a Ronnie Bissettových v zapadákově jménem Glen Dale, ve státě Ohio. Městečko leží v samém srdci amerického středozápadu a místní hodnoty jsou na hony vzdálené těm „měšťáckým“, ctěným v New Yorku; společensky jde o velmi konzervativní prostředí, lpící na staromódních amerických hodnotách: máma u plotny, chystající jablečný závin pro celou rodinu. Cynthiino vlastní dětství a život, jaký jednou povedou její dcery, to jsou dva naprosto rozdílné světy. Když dospěla, utekla do velkého města, potkala budoucího manžela a začala si utvářet život podle svých představ. Byl to dobrý život a pár brzy ochutnal sladké plody úspěchu.

Stefani Joanne Angelina Germanotta do tohoto života přibyla 28. března 1986, o pár let později následována svou mladší sestrou Natali. Byla živým, neposedným dítětem a od útlého věku projevovala komediantské sklony. „Ve školce jsem hrála kůzlátko v pohádce O třech kůzlátkách,“ vzpomínala v jednom rozhovoru. „Byla jsem to největší a z celofánu a ramínka na šaty jsem si vyrobila svoje vlastní kozlí růžky.“ Dokonce už tehdy se zdálo, že Stefani dostala do vínku talent vyčnívat nad ostatní.

Malá Stefani si také, stejně jako dnes, potrpěla na parádu. Lásku k módě zdědila po matce a rodině se vedlo natolik dobře, že si Cynthia mohla dovolit prvotřídní šatník, plný barvami a elegancí překypujících modelů od návrhářů zvučných jmen. Maminčina garderoba sehrála ve Stefanině dětství a dospívání významnou úlohu.

„Vždycky o sebe dbala, byla krásná,“ vzpomínala později její dcera. „Nosila věci od Ferragama, Valentina, Palomy Picasso… Má ryze klasický italský vkus.“ Její vlastní styl se později dal označit všelijak, jen ne slovem klasický – nicméně vliv matky z raných let se nezapřel ani v dospělosti. Jen málokterý umělec dnes dokáže neortodoxností svých vystoupení přitáhnout takovou pozornost a vědomí Lady Gaga o působivosti správně zvolených kostýmů se datuje právě od jejího dětství.

Aby ne, když k jejím nejstarším vzpomínkám patří pozorování maminky při oblékání. Tento zážitek v ní vyvolal zájem, který ji provázel celým dětstvím i léty dospívání. „Dívat se, jak se ráno strojí, to byl úžasný zážitek,“ vzpomínala v jiném rozhovoru. „Vždycky vypadala mnohem čistěji a upraveněji než všechny ostatní mámy. Jsem hodně po ní: prošla jsem si obdobími, kdy jsem byla za sexy kočičku, pak jsem se stala hipízačkou v odrbaných riflích a potom přišla fáze punčoch s leopardím vzorem a přiléhavých body, ve které jsem vlastně ještě pořád. Móda mi zachránila život! Kvůli těmhle teatrálním modýlkům se mi přitom ve škole smáli.“ To všechno ale byla pouze příprava na věci příští. Dospělá Stefani promění celý svůj život v jedno velké divadelní představení, v němž mají šaty stejný význam jako všechno ostatní. Vždyť sama prohlásila, že šaty – nebo spíše převleky –, které obléká na jeviště, jsou mnohdy stejně důležité jako samotné písně. Všechny tyto vlivy, všechno to vědomí o moci, jakou může mít správný vzhled, se datují od doby, kdy byla ještě velmi mladá.

Pravdou je, že na malou a mladou Stefani měli silný vliv oba rodiče. Než její otec Joseph vydělal jmění svým internetovým podnikáním, sám v mládí hrával v kapele a lásku k hudbě toužil předat svojí holčičce – proto jí platil hodiny klavíru ještě dřív, než se naučila pořádně mluvit. Není divu, vždyť ze Stefani se klubalo něco na způsob zázračného dítěte. Už ve čtyřech letech se naučila hrát na klavír z poslechu, a tak velice záhy dala najevo, že hudba a móda budou určovat její další život. Čtyřletá Stefani se už vlastně stávala Lady Gagou – třebaže nikoliv s tak extrémním vkusem, jakým se vyznačuje ta Lady Gaga, kterou známe dnes.

Nicméně její hudební vzdělání bylo opravdu seriózní. Místo očekávaného poslechu hvězd populární hudby raději studovala díla velkých skladatelů minulosti. Její rané vzdělání se skutečně nijak nelišilo od klasicky školeného hudebníka a v budoucnu výrazně ovlivní její celou tvorbu.

Když se jí jednou zeptali, nakolik je ovlivněna vážnou hudbou, odpověděla: „Dost! Bach a většina vážné hudby, kterou jsem hrávala, když jsem byla mladší – sled akordů se nijak neliší od popové muziky. Klasika hluboce ovlivní váš smysl pro strukturu skladby i vaši pracovní disciplínu.“ To je o poznání analytičtější přístup k tvorbě, než jakým se může pochlubit většina jejích současníků. I díky němu se nestala jenom povrchní, krátkodobou senzací.

Stefani byla také rozenou bavičkou. Na své webové stránce vzpomíná, jak v dětství zpívala s sebou písničky Michaela Jacksona – tehdy na vrcholu tvůrčích sil – a Cyndi Lauper, které si přehrávala na svém miniaturním umělohmotném magneťáčku. Nezůstávalo však jen u toho: když ji rodiče vzali na oběd do restaurace, s oblibou používala slané tyčinky coby bubenické paličky – hudbu měla evidentně v krvi. Velmi brzy začala projevovat také nápadně exhibicionistické sklony: novou paní na hlídání nejednou doma přivítala úplně nahatá. „Vždycky jsem chtěla bavit lidi,“ prohlásila. „Už jako malá jsem se předváděla a předvádím se pořád.“

Zatímco Stefani rostla, její rodiče začali naplno sklízet plody svého úspěchu. Když jí bylo sedm, rodina se přestěhovala do apartmánu v domě bratrstva Rytířů Pithiasu (organizace na způsob zednářů – pozn. překl.). Budova, postavená v roce 1927 a přeměněná v osmdesátých letech na luxusní bytový komplex, se pyšní fasádou ve stylu starověkého Egypta a je domovem newyorské podnikatelské smetánky.

Při výběru střední školy rodiče Stefani původně zapsali na prestižní Julliard School na Manhattanu. Takové volbě by se nikdo nemohl divit. Vzdělávací ústav, sídlící přímo v Lincolnově centru umění, patří k nejvyhlášenějším tanečním, hudebním a divadelním konzervatořím světa. Seznam slavných absolventů by zabral celou knížku, za mnohé proto jmenujme alespoň herce Kevina Spaceyho, Robina Williamse, Vala Kilmera nebo Williama Hurta. Joseph s Cynthií si to však na poslední chvíli rozmysleli a rozhodli, že jedenáctiletou Stefani pošlou na dívčí katolickou školu Convent of Sacred Heart. (Jinak alma mater další slavné blondýny příštích let Paris Hilton.) Ačkoliv se i zde vyučovalo uměleckým předmětům, celkově vzato byl Convent of Sacred Heart (Konvent Nejsvětějšího srdce) něco úplně jiného než uvolněná Julliard School: tato velmi tradiční a kultivovaná instituce představovala místo, kam bohatí a úspěšní posílali své potomky, aby se zde připravili na pozdější nástup do vlivných pozic. Zapsáním dcery na tuto školu chtěli její rodiče dát najevo, že už sami patří k elitě.

Když se Stefani později proslavila, dělalo se z informace, že navštěvovala stejnou školu jako sestry Hiltonovy, velké haló (dlužno dodat, že Paris možná vypadá jako hloupá husička, ale při budování vlastní kariéry ukázala pěkně ostré lokty).

Samotnou Stefani spojování s Hiltonovými spíše pobavilo. „Byly velmi roztomilé a velmi vymydlené. Jako ze škatulky,“ poznamenala jedovatě v jednom rozhovoru. „Víte co, Paris jsem tam nikdy ani neviděla – byla starší než já –, takže je srandovní, jak noviny pořád píšou, že jsem chodila do školy s Hiltonovic holkama, a přitom ve skutečnosti jsem do třídy chodila jenom s Nicky. Myslím, že Paris potom přestoupila na Dwight School. Ale můžu říct, že je opravdu působivé sledovat, jak jsou takovéhle holky pořád dokonalé. To já na střední platila spíš za divnou holku, co hraje divadlo a do školy chodí s perfektně natočenými vlasy a maluje si výrazně rty červenou rtěnkou, nebo co jsem to všechno prováděla, abych si získala pozornost. Je to srandovní, protože to skoro působí, jako by tam Hiltonovic holky byly jen proto, aby mi svitlo. Tím, co dneska dělám, se pokouším změnit můj svět v jednu velkou komerční komunitu, takže si myslím, že na mě nejspíš nějaký vliv měly. Nebo ani ne přímo ony, spíš ta myšlenka, že když můžou existovat samozvané celebrity, tak já můžu klidně být samozvanou umělkyní.“

Katolický Convent of Sacred Heart představoval velmi výlučné prostředí a rodiče studentek neplatili pouze za jejich vzdělání, ale i za privilegium mít dceru na tak prestižní škole. Roční školné činilo 23 tisíc liber a dívky tu kromě běžných předmětů mohly studovat také hru na klavír, tanec nebo herectví.

U tak odvážné performerky je až s podivem, jak konzervativní instituci navštěvovala po celou pubertu: školu založilo – jako nejstarší samostatnou dívčí školu v New Yorku – již v roce 1881 Společenství Nejsvětějšího srdce.

Vzdělávací ústav se nachází na 91. východní ulici a v současnosti sídlí ve dvou obrovských, impozantních budovách, které budí stejný respekt jako zdejší mimořádně vysoký akademický standard. Studovat zde bylo prestižní záležitostí a i ostatní studentky pocházely z velmi dobře situovaných rodin. Školní ples připomínal – slovy samotné Stefani – „molo módní přehlídky návrháře Ralpha Laurena. Taková promenáda mladých dam z vyšších kruhů.“ Říká se, že konvent posloužil též jako předloha pro školu z amerického seriálu Super drbna.

Pokud snad mladou Stefani mrzelo, že nemohla studovat mezi obyčejnými dětmi na Julliard School, v dospělosti docenila, jak ji tato vzdělávací instituce připravila na budoucí kariéru. „Chodila jsem do báječné školy a dostalo se mi neuvěřitelného vzdělání,“ připustila po letech. „A jsem skutečně přesvědčena, že vynikám právě díky svému vzdělání, protože jsem velmi chytrá. Nevím, jestli mě návštěva této školy nasměrovala k mojí kreativitě a mým divokým nápadům, ale určitě mě naučila disciplíně a průbojnosti. Naučili mě, jak přemýšlet – opravdu vím, jak uvažovat.“

Tahle slova vůbec nemyslela jako nadsázku. Proslula jako umělkyně, která je ve svém žánru neobvyklá mimo jiné tím, že se aktivně podílí na každičkém prvku své show. Toto zaměření na detail – o její všestranné schopnosti zvládnout všechny rozličné disciplíny, bez nichž nelze takovou show dát dohromady, ani nemluvě – je podle slov samotné Lady přímým výsledkem jejího vzdělání. „Když se rozhodnu vzít si na koncert červený kabátek, nikdy není prostě jenom červený,“ rozvedla to dospělá Lady Gaga v jednom rozhovoru. „Vždycky přemýšlím: je to komunistická rudá? Nebo tmavě třešňová? Nebo rubínová, nebo snad jablečná? Chci říct, vždyť sakra existuje tolik druhů červené! A tak si musíte položit otázku, fajn, tak co se tedy v téhle scéně snažíme sdělit? Má to být červená krajka, nebo červená kůže, nebo červená vlna? Příprava koncertu a tvorba vůbec se skládá z tolika jednotlivých dílků a moje škola mě naučila o tom takhle uvažovat.“

Stefani brzy začala vyčnívat. Sama sebe ve vzpomínkách na školní léta obvykle popisuje jako „umělecky založenou, do muziky a divadla zblázněnou mimoňku s dobrými známkami“, která vypadala „trochu moc sexy a taky trochu divně. Moje kámošky říkaly, že ať na sebe vezmu cokoliv, stejně vypadám nahá, i když jsem třeba zrovna nabalená v nepromokavý bundě zapnutý až ke krku.“ Zvláštní smysl pro módu zkrátka nezapřela: už tehdy si zkoušela, jak na okolí působí kostýmy, které jsou vzrušující i šokující zároveň. Stefani byla neustále středem pozornosti: do světla reflektorů ji postrčila kombinace inteligence a charismatu, podpořená její touhou šokovat.

Nebyla vysloveně tou nejoblíbenější dívkou ve škole, alespoň ne v tradičním smyslu, na to byla prostě až moc velká osobnost – zatímco nejoblíbenějšími spolužačkami bývají zpravidla ty úplně nejnormálnější dívky (tudíž takové, které nepředstavují žádnou hrozbu). A slovy „úplně normální“ by Stefani věru nikdo nepopsal. Kamarádek měla nicméně dost, protože byla veselá, temperamentní, zajímavá, a evidentně ji čekala velká budoucnost. Studovala s výborným prospěchem, účastnila se všech školních aktivit a kromě učení se stíhala věnovat i svým zálibám. Podle vlastních slov byla „soustředěná, odhodlaná to někam dotáhnout. Vždycky jsem hrála ve školní kapele nebo účinkovala v muzikálu. Mezi spolužačky jsem úplně nezapadala, ale kamarádek jsem měla i tak dost, protože jsem milá holka a dobře se se mnou paří.“

Stefani rovněž pocházela z poněkud jiného prostředí než její spolužačky, protože ačkoliv její rodiče měli peníze, nevzešla ze stejné společenské vrstvy jako ony, její rodina nepatřila k žádné z amerických dynastií, jejichž rodokmen se dá sledovat až k prvním poutníkům, kteří přistáli u břehů Nové Anglie.

„Byla jsem mladá inťoška s uměleckými sklony, takový divadelnický pískle,“ prohlásila v jiném rozhovoru. „Oblékala jsem se jinak než ostatní holky, byla jsem z jiné společenské třídy. Žádná nafintěná princezna, spíš normální holka s cigárem.“

Na to, jak pobuřující image si jednou měla vypěstovat, kladlo vzdělání, jehož se Stefani v konventu dostalo, silný důraz na katolické hodnoty a morálku, stejně jako – a to bylo v jejím případě asi nejzásadnější – na sebekázeň. Podobně jako další americko-italská ikona, se kterou je často srovnávána (v neposlední řadě ze strany samotné Madonny), byla Stefani vždy obrovským, svému cíli oddaným dříčem. Podle jedné kamarádky se právě díky této vlastnosti udržela na výsluní. I to je přímý výsledek silně tradičního vzdělání, které jí čas od času muselo připadat tolik svazující.

„Stefani je dobrá holka, je opravdu milá a normální,“ říká Cristina Civettová, dnes newyorská spisovatelka a módní návrhářka, která umělkyni zná ze společných školních časů a může dosvědčit, že pod výstřední slupkou Lady Gaga se stále skrývá spořádaná dívka ze solidní katolické rodiny italského původu. „Nepochází z nějaké dysfunkční rodiny a nestane se jí, že by vyhořela jako Britney Spears. Škola z nás vychovala velmi disciplinované, velmi silné ženy, které budou úspěšné, ať už si zvolí jakoukoliv kariéru. A ona si vybrala, že bude umělkyní.“

Třebaže středoškolačku Stefani lze popsat jako dívku, jež touží být středem pozornosti, nebyla tehdy ještě zdaleka tak výstřední, jak ji známe dnes. „Byly jsme sice bohaté, ale dobře vychované a spořádané holky,“ pokračuje Cristina. „Stefani byla čistokrevná jedničkářka, která nosila sukně ke kolenům a k nim podkolenky, přesně jak se slušelo a patřilo. Proto mě tak šokovalo, když jsem ji poprvé viděla vystupovat jako Lady Gaga. Bylo to ve Slipper Room, jednom klubu v Lower East Side. Měla na sobě jenom špičatou podprsenku a přiléhavé šortky. Pomyslela jsem si: ‚Sakra, ty ses teda změnila!‘ Ale když jsme se potom daly do řeči, poznala jsem, že zase až tolik se nezměnila. Dokonce ani nic nepila – byla stále jednou z těch spořádaných dívek. Opravdu si myslím, že je stále stejná, nezkazila se.“

Další stará kamarádka ze školních časů, která si nepřála být jmenována, podporuje obrázek Stefani coby spořádané katolické dívky, jež pilně studovala, udělala vše, co se po ní žádalo, a poslušně se podřizovala nejrůznějším omezením, kladeným na její bedra. „Jasně, ve třídě se našlo i pár rebelek,“ vzpomíná. „Jedna holka se opila a praštila sestru Nancy tak silně, až ji omráčila. To byla ale naprostá výjimka. Každý večer jsme musely čtyři hodiny sedět nad učením, takže ani o víkendech nezbýval čas, vyrazit někam na pařbu. Kluci se nás nemohli ani dotknout, nebyly jsme žádné poběhlice. Stefani jsem nikdy neviděla zlobit – ani jedinkrát.“

Samotná Stefani přiznala, že všechna výstřednost a skandálnost přišla skutečně až později; ve školních letech to bylo hlavně o učení a mimoškolních aktivitách. Sex do jejich životů nepatřil a nějaký čas to tak ještě mělo zůstat – což samozřejmě dívky v očích chlapců, s nimiž přišly do kontaktu, činilo ještě přitažlivějšími. „Byly jsme slušné dívky, ale ne takový šprtky jako holky z Chapinu (další soukromá dívčí škola v New Yorku),“ prohlásila Stefani. „V prváku na střední s námi chtěla randit spousta kluků, protože jsme se ještě s nikým nevyspaly ani ho žádnému nevykouřily.“

Konvent zajisté kladl značné nároky na kázeň a své studentky – mladé dámy – nabádal, aby se chovaly spořádaně. „Rodiče nás ráno vysadili před školou, u jejíchž dveří nás přivítala jedna ze sester a my se jí musely uklonit,“ vzpomíná Cristina. „V nižších ročnících jsme musely nosit šedivé tuniky, přes které jsme oblékaly červenobíle kostkované zástěry, a pod tím vším jsme kvůli cudnosti měly ještě modré šortky. Ve vyšších ročnících jsme nosily modré vlněné sukně v létě a v zimě sukně plisované, s přišitým metrem na straně, aby bylo jasně vidět, že mají požadovanou délku.“

Jistě, tehdy se s tím vyrovnávala zdánlivě bez problémů, ale člověk nemusí být zrovna profesionální psychiatr, aby ho napadlo, že její následná kariéra byla reakcí na vše výše uvedené. Sama tvrdí, že ačkoliv ji škola v mnohém pozitivně ovlivnila, v jiných věcech ji naopak brzdila. „Některý holky byly hnusný,“ postěžovala si v jednom rozhovoru. „Posmívaly se mi, protože jsem se oblíkala jinak. Moji školu řídily řádové sestry, proto jsem v sobě tuhle část svojí osobnosti dlouho potlačovala. Až později mi došlo, že mojí skutečnou vášní je muzika, umění a vystupování… každopádně šok art.“

Stefani mohla mít pocit, že ji škola v jistých věcech brzdí; na druhou stranu se jí tam však zároveň dostalo mimořádně užitečné průpravy. I díky ní se stala paní vlastního osudu, což se mnohým popovým hvězdám nikdy nepodaří; hudební průmysl je vytáhne z davu, vymačká jako citron a po pár letech odhodí jako prošlé zboží. Zpěvačky většinou nemají nad svou kariérou žádnou, nebo přinejlepším velmi malou kontrolu. Oproti tomu Stefani měla vše, co se kolem ní odehrávalo, pod mnohem větší kontrolou než jakákoliv ženská hvězda, která přišla po Madonně. Do značné míry za to vděčí svému vzdělání, protože ve škole ji naučili, jak vést lidi a myslet samostatně. Řádovým sestrám dnes možná vstávají vlasy hrůzou při představě, že možná mají určitý podíl na tom, jaká performerka se ze Stefani stala; svým mladým svěřenkyním nicméně vštípily sebevědomí a víru ve vlastní síly. Jen máloco přitom dokáže podnítit úspěšnou kariéru tak jako tyto dvě vlastnosti.

Ostatně, stojí za zmínku, že se sestry nejspíš skutečně moc dobře nebavily, když viděly svou někdejší schovanku vystupovat na hudebních cenách MTV v roce 2008. Ponecháme-li stranou odvážný kostým, který měla Stefani – nyní už Lady Gaga – na sobě, musely vyslechnout i část textu se slovy „Chci si zarajtovat na tvý diskotyčince“. Něco podobného by na školních koncertech Konventu Svatého srdce mohlo zaznít jen stěží…

Spolužačka Cristina přizvukuje Stefaniným chvalozpěvům na kvalitu školní výuky. „Hustili do nás náboženství, ale celkově se nám dostalo neskutečně vynikajícího vzdělání,“ říká. „Každý pátek jsme musely docházet na mši do školní kaple a ve středu ráno se účastnit společných motliteb. Absolvovaly jsme také rekolekce, duchovní cvičení. Se Stefani jsme se tak jednou na tři dny uchýlily do samoty jednoho newyorského kláštera.“

Představa Lady Gaga v klášteře možná vyžaduje pořádnou dávku fantazie, nicméně rekolekce neměly jenom duchovní rozměr: umožňovaly dívkám přemýšlet o svých ambicích, plánovat budoucnost, nebát se podstupovat rizika. Nešlo koneckonců o dívky, od nichž by se čekalo, že si po škole seženou nějakou „prácičku“ jen do doby, než si najdou ženicha: ony se měly stát průkopnicemi ve svých oborech. Škola Stefani systematicky povzbuzovala, aby věřila, že je opravdu schopná zvládnout všechno, co si usmyslí, přičemž se za svým snem nemusí lopotit celý život, ale může jej naplnit už jako velmi mladá dívka.

„Ve škole jsme také často mluvily o tom, že jednou to budeme my, kdo řídí lidi,“ pokračuje Cristina. „Povzbuzovali nás, abychom zkusily všechno, co chceme. Když jsme přešly na druhý stupeň, dali nám prsten se srdíčkem, které jsme nosily směrem do dlaně. Pro úspěšné zakončení studia jsme musely napsat dvě práce, jednu na téma umění, druhou o křesťanství. Po absolutoriu jsme prsten otočily srdíčkem nahoru a daly tím najevo, že si všechno, co jsme se naučily, bereme s sebou do světa.“

Skutečné Stefaniny vlohy začaly mezitím vystupovat do popředí. Jelikož se na klavír učila hrát skoro od chvíle, kdy začala chodit, byla nyní už natolik zběhlá, že si mohla dovolit experimentovat s vlastní muzikou – však také už ve třinácti letech napsala svou první baladu s názvem „To Love Again“ (Znovu milovat). Brzy poté, od jejích čtrnácti let, ji matka začala brát do newyorských nočních klubů, jako byl například Bitter End By Night, kde se Stefani začala učit svému šoumanskému řemeslu. „Šlo o jazzové bary, žádné bordely,“ upřesnila, aby snad nedošlo k mýlce. „Pořádaly večery, kdy mohl kdokoliv vystoupit na jeviště a zazpívat, tak mě tam matka dovedla a řekla: ‚Moje dcera je sice mladičká, ale má velký talent. Během koncertu budu sedět vedle ní.‘“

Maminka tím prokázala velmi osvícený přístup. O Stefaninu kariéru se intenzivně zajímali oba rodiče, ovšem to, že ji matka doprovázela do nočních podniků pro dospělé, muselo být projevem bezmezné víry v dceřino nadání, jež zastínilo i eventuální starosti, které si snad mohla dělat. „Moje máma byla super cool ženská,“ vzpomínala později Stefani. „Pomáhala mi hledat angažmá a vystupovat. Když jsem pak přišla na vysokou, začala jsem pravidelně koncertovat. Různé kluby v Lower East Side a v East Village jsem obcházela buď pěšky, nebo jezdila na kole. Tímhle si musíte projít, musíte hrát po klubech, musíte zažít úžasný koncerty i propadáky, musíte zažít ovace vestoje i vypískání z pódia.“

Nutkání vystupovat před lidmi se na střední škole projevovalo ještě dvěma dalšími způsoby. Stefani účinkovala ve školních divadelních představeních, kde hlavní mužskou roli většinou hrál hostující student ze sousední chlapecké katolické školy. Přidala se také ke školní kapele s názvem Madrigals a se svou vlastní skladbou „Speechless“ (Nemám slov) se zúčastnila i konkurzu do školního muzikálu.

Joea a Cynthii těšilo, že jejich dcera projevuje takové zaujetí. Sami ve svém podnikání prorazili vlastními silami a přáli si, aby stejně úspěšné byly i jejich děti. Činorodost starší dcery slibovala, že se od ní ještě dočkají něčeho velkého. A jejich čím dál tím ambicióznější dcera si přístupu rodičů na oplátku velmi vážila. Museli se sice smířit s tím, že se patrně bude ubírat jinou cestou, než kterou prošli sami – záhy bylo celkem jasné, že Stefani nezajímá kariéra v nějakém běžném oboru, a místo toho má namířeno do nejistého světa šoubyznysu – ale i tak z ní měli radost.

„Moji rodiče mě velmi podporovali ve všem kreativním, co jsem chtěla dělat, ať už šlo o hru na klavír, účinkování ve školním divadle nebo hodiny herectví, kam jsem chodila v jedenácti letech,“ řekla Stefani. „Byli rádi, že mám už jako dítě takovou motivaci něco dokázat.“

V tomhle věku začala také obdivovat své umělecké vzory: moderátorce stejnojmenné talkshow Ellen DeGeneresové po letech prozradí, že se ze všeho nejvíc chtěla podobat britskému zpěvákovi Boy Georgovi. „Tohle jsem vážně já a trvalo mi dlouho, než jsem se s tím naučila být spokojená,“ řekla o svém, tou dobou již unikátním stylu. „Ellen, možná i ty ses na střední cítila diskriminovaná. Jako že nezapadáš do kolektivu a chceš být jako všichni ostatní, ale ne tak úplně, protože někde v koutku duše sníš o tom, že budeš jako Boy George – alespoň já jsem si to tedy představovala. Takže bych svým fanouškům chtěla vzkázat, že to je ok. Někdy se zkrátka v životě necítíte jako vítězové, ale to ještě neznamená, že jimi nejste, když chcete být sví. Chci, aby moji fanoušci věděli, že to je naprosto v pořádku.“

Boy George nebyl jejím jediným hudebním vzorem. Upřímně řečeno, různé verze jejích vzpomínek na školní léta se prudce rozcházejí. Zatímco stále uznává přínos privilegovaného vzdělání, jehož se jí dostalo, její stále svéráznější chování i vzhled ji činí poněkud nedůvěryhodnou, čehož si je sama velmi dobře vědoma.

„Vždycky jsem byla dost jiná a nechtělo se mi až příliš zapadat do průměru,“ připustila v pořadu The Jay Leno Show. „Prostě jsem nechtěla být jako všichni ostatní a byla posedlá Judy Garlandovou a Led Zeppelin. Učení mi opravdu šlo – studovala jsem na výbornou – ale přitom jsem byla i pěkný číslo. Zlobivá holka, co do školy chodila v příšerných hadrech a se sukní vyhrnutou, co to šlo, takže sestry netušily, co si se mnou počít.“

Nebohé sestry určitě mnoho studentek jako Stefani nezažily. V pubertální dívce s přibývajícími léty rostlo odhodlání stát se někým výjimečným. Bylo stále jasnější, že ať už to bude cokoliv, tahle slečna se v životě nehodlá ubírat běžnou cestou. Konvent Nejsvětějšího srdce možná vychovával budoucí elitu, ve Stefani však jaksi nechtěně pěstoval jednu z nejcharismatičtějších postav zábavního průmyslu počátku jednadvacátého století. Sestry jenom tak úplně netušily, co si o tom mají myslet.

Situaci nijak neulehčovala ani další z jejích rostoucích obsesí – fascinace smrtí. Tento motiv se její kariérou vine jako červená nit, takže jisté společenské kruhy čas od času dokonce bijí na poplach. Kořeny opět nutno hledat v těchto raných letech. Jistě, u dospívajících nejsou utkvělé myšlenky o tom, co asi přijde po smrti, ničím neobvyklým, nicméně Stefanino ponoření do tématu přesáhlo běžnou mez a stalo se fascinací, která ji neopustila ani v dospělosti. „Taky si vzpomínám, jak jsem byla jako holka posedlá ženami, které zemřely mladé, krásnými mladými herečkami a básnířkami. Marilyn Monroe, Judy Garlandová a Sylvia Plathová, tyhle mladé ženy, které zemřely předčasně, a tak nikdy nezestárly – neviděli jsme je umírat,“ řekla Ellen DeGeneresové.

V sedmnácti letech se Stefani dostala na newyorskou Tisch School of the Arts, další vysoce prestižní vzdělávací instituci, spadající pod Newyorskou univerzitu. Tato umělecká škola se specializuje na film, divadlo a tanec. Její absolventi tvoří aristokracii světa šoubyznysu; za mnohé jmenujme alespoň Woodyho Allena, Whoopi Goldbergovou, Angelinu Jolie nebo Olivera Stonea. O místa na této škole se každoročně svede nelítostný boj, z něhož vítězně vzejde vždy jen mizivé procento uchazečů.

Stefani měla z přijetí pochopitelně radost, s ním však nastal čas, aby opravdu vážně zauvažovala, co přesně chce dělat a kam to chce dotáhnout. Sice už vlastně několik let vystupovala, ale teprve během studia na Tisch se musela v mnoha ohledech konečně rozhodnout. Různí lidé jí radili různé, často naprosto protichůdné věci, ona sama však neměla žádný jasný plán, žádnou pořádnou představu, čemu se v budoucnu bude věnovat.

„Tak nějak se to stalo,“ vzpomínala později. „Divadlo jsem hrála na střední a pokračovala v tom i na vejšce. Chodila jsem na Tisch Scool of the Arts při Newyorský univerzitě.

Kdykoliv jsem někde zahrála ty svoje popový písničky, lidi říkali, že bych radši měla dělat divadlo. Když jsem přišla na konkurz do muzikálu, říkali mi zase, že jsem moc popová. Už mě to štvalo a na vysokou jsem se vybodla. Řekla jsem si: ‚Kašlu na to! Já si budu dělat, co budu chtít.‘ A začala jsem hrát po klubech, nejdřív v Lower East Side a pak už po celém New Yorku.“

„Je to srandovní. Když jsem ve čtrnácti začala vystupovat po New Yorku, byla jsem folkovější, prostě písničkářka za pianem. Pak jsem se ale dostala do centra a tam takových písničkářek byly tři prdele. Všechny kňouraly ty samý unylý songy, prostě nuda jak blázen! Já chtěla dělat něco originálního a svěžího. Tak fajn – není nic provokativnějšího, než hrát pop v undergroundových klubech, místo dělání undergroundový muziky, která může být přijímána i jako pop. Já mluvím o opačným postupu – o skutečném popíku, co bude přijímán ve světě undergroundu. A tak jsem to taky udělala.“

Tohle mělo samozřejmě teprve přijít. Stefani zatím rychle spěla k závěru, že Tisch School of the Arts jí při vší své prestižnosti a tradicích neposkytuje tu pravou zkušenost a nevede ji směrem, kterým by se sama chtěla ubírat (pokud by vůbec samotná Stefani někdy připustila, že si „přála“ být vedena), a tak je na čase se rozhodnout. Po necelém roce studia si řekla, že to zkusí na vlastní pěst: teď už jasně věděla, že chce pracovat v hudebním průmyslu a – pokud to bude možné – stát se popovou hvězdou. Ano, zvolila si mimořádně konkurenční prostředí, v němž bude muset prorazit, ovšem Stefani už tehdy dokazovala, že má více než dostatek schopností, aby vynikla vlastními silami.

A tak univerzitu opustila. Avšak místo toho, aby vtrhla do popového světa jako vichřice a okamžitě si v něm coby obrovský tvůrčí talent vydobyla své místo, skončila málem na smetišti hudebních dějin ještě dřív, než pořádně začala. U tak odhodlané a schopné mladé ženy, disponující tak jasnou představou o tom, co chce, byste to možná nečekali, nicméně ani Stefani se nevyhnulo destruktivní „blbé“ období, během něhož se dočasně odcizila svým rodičům a ohrozila jak svoje zdraví, tak svou budoucí kariéru. Jedno velké klišé o dívkách z katolických škol praví, že když zdivočí, tak opravdu zdivočí. V jejím případě se potvrdilo beze zbytku. Možná se dál upínala na svůj sen, že se stane popovou hvězdou; na jeho naplnění si ale musela ještě pár let počkat.

Kapitola druhá 

KDYŽ SE 
SPOŘÁDANÁ 
DÍVKA SPUSTÍ

New York, 2005: Stefani Germanotta, slušná dívka z italsko-americké katolické rodiny, s vybraným vzděláním, byla dočista v koncích. Poprvé ve svém životě nesměřovala své úsilí k nějakému konkrétnímu cíli, měla jen mlhavou touhu stát se popovou zpěvačkou. A co hůř, byla úplně sama. Tou dobou opustila rodinné hnízdo, našla si v New Yorku malý byt a protloukala se na vlastní pěst. Musela si nějak vydělávat peníze, a proto zhruba šest měsíců po odchodu z univerzity začala pracovat jako burleskní zpěvačka a tanečnice, aby vůbec nějak vyšla.

Její rodiče Joe a Cynthia od ní samozřejmě něco takového naprosto nečekali – své dcery vychovávali tak, aby se jednou staly normálně fungujícími členkami společnosti. Poslali je na kvalitní školu a doufali, že obě dvě po studiích našlápnou k úspěšným kariérám. Sami se vypracovali z ničeho, někam to dotáhli, zlepšili svůj život. Určitě si nepředstavovali, že jejich starší dcera bude jednou skotačit polonahá někde u tyče. Nějakou dobu se zdálo, že nadobro promrhá svůj talent a skončí jako další oběť newyorské klubové scény.

Ještě horší, mnohem horší než nenaplněný příslib bylo to, že si Stefani ošklivě zadala s drogami. Začala brát kokain, psaníčka si nechala doručovat přímo do bytu. Když se zfetovala, trávila celé hodiny líčením a vymýšlením účesů. Jakmile opojení opadlo, sešňupala další lajnu a na dlouhé hodiny se vrátila ke svojí zábavě. „Chovala jsem se fakt jako magor,“ kála se později, když už byla čistá – a kromě toho šlo také o velmi nebezpečný životní styl.

I když byla závislá jen krátce, jednu dobu to vypadalo opravdu vážně. Stefani totiž kokain neužívala jen ve společnosti, šňupala i sama, zavřená doma s puštěným gramofonem – zaručený příznak skutečně závislého člověka, nikoliv pouhého „rekreačního uživatele“. Na poměry tak společenské povahy to bylo vůbec podivně samotářské období: od všech přátel a známých se sice úplně neodřízla, jak to u ztracených případů bývá, ale i tak trávila dlouhé dny v úplné izolaci, jen sama se sebou, svou muzikou a svými drogami.

„Jako soundtrack mi ke kokainovým dýchánkům hráli The Cure,“ vzpomínala. „Milovala jsem všechnu jejich muziku, ale zvlášť jednu písničku („Never Enough“ – Nikdy to nestačí) jsem pouštěla pořád dokola a přitom nosem proháněla jedno psaníčko koksu za druhým… no není to vtipný?

Tehdy mi ale vůbec nedocházelo, že je se mnou něco špatně, dokud nepřišla jedna kamarádka a nezeptala se: ,To tady takhle šňupeš sama?‘ – ‚Hmm, jo. Jen já a moje zrcadlo.‘ A to zrcadlo jsem tam neměla k tomu, abych se před ním upravovala – bylo to zrcadlo, před kterým jsem šňupala.“

Tuhle zkušenost nakonec přetavila v písničku „Beautiful, Dirty, Rich“ (Krásná, zkažená, bohatá). Podle samotné Lady byla tato léta jakousi podivnou součástí jejího performačního umění, jakým se měl brzy stát celý její život. Coby feťačka koneckonců pokračovala v bohaté tradici umělců jakožto zmučených duší; tahle představa existovala stovky, ne-li tisíce let. Musela se zatáhnout až na dno, aby si dokázala uvědomit, že tam nechce zůstat, že takhle nechce žít. Jako by se podvědomě testovala: chci se fakt zničit? Odpověď zněla ne.

„Ta písnička pochází z mého kokainového období,“ prohlásila (o skladbě „Beautiful, Dirty, Rich“). „Je z roku 2005, když to všechno začalo a já si myslela, že umřu. Drogy jsem vážně nikdy nebrala kvůli rauši – bylo za tím spíš romantizování si Andy Warhola nebo Micka Jaggera a vůbec všech umělců, které jsem milovala. Chtěla jsem být jako oni, chtěla jsem se vžít do jejich kůže, chtěla jsem pochopit, jak vnímali věci kolem sebe a jak hledali inspiraci pro svoje umění. A přitom jsem věřila, že na to můžu přijít jedině tak, když přijmu jejich životní styl, včetně fetování. A tak jsem to udělala.“

Nicméně byl tam i jeden podstatný rozdíl. Někteří umělci začnou s drogami proto, že mají od přírody sebedestruktivní sklony a přejí si, ať už vědomě či podvědomě, přivodit svůj vlastní konec. Jiní umělci chápou braní drog jenom jako experiment a zábavu. Ve Stefanině případě hrálo významnou roli nejspíš obojí, navíc si z nějakého důvodu vzala do hlavy, že drogy brali všichni velcí umělci, a proto jimi v jejich šlépějích musí projít i ona.

„Nešlo mi o rauš – chtěla jsem jenom být umělec se vším všudy,“ pokračovala. „Vstát si v jedenáct dopoledne, naškrábat pár řádků textu, složit na něj nějakou tu muziku, lítat si tři dny v tom tvůrčím tornádu a pak další týden čelit záchvatům paniky. Bylo to jedno z nejsložitějších období mého života, ale tohle experimentování mi připadalo hodně důležitý, odemykalo zamčené prostory v mém mozku. A právě proto bych lidem nikdy nedoporučovala, aby brali drogy – na všechny tyhle věci si totiž můžete přijít i s čistou hlavou.“

V tomto krátkém, avšak zásadním životním období do sebe všechno zapadlo tak, že záhy mohl začít přerod Stefani v Lady Gaga. Její vkus se utvářel, záliba v glam rocku se prohlubovala a Stefani si kromě The Cure zamilovala i spoustu dalších kapel a zpěváků. Ze všech nejvíc ji ovlivnil David Bowie. „Ve svém bytě jsem si na gramofonu pouštěla jeho album Aladdin Sane,“ vzpomínala. „Vždycky jsem otevřela okno, aby muzika požárním schodištěm dolehla i k mým sousedům, sedla si na římsu, zapálila si cigárko a poslouchala. Miluju Bowieho hlas v písničkách jako ‚Watch That Man‘. Líbí se mi myšlenka, že zpívám jako chlap. Chci, aby se lidé cítili mým zpěvem doslova inzultovaní, je to velice konfrontační záležitost.“

A tak to šlo nějakou dobu dál – muzika, drogy a burleskní tancování. Dnes, s výhodou zpětného pohledu, je možné konstatovat, že tohle období bylo významné alespoň tím, že v něm Stefani načerpala inspiraci pro různé aspekty své tvorby – vyprávějte to ale tehdy jejím rodičům. Svou dceru před pár lety poslali na kvalitní katolickou dívčí školu a nyní se museli dívat, jak se živí prací, od které to je už jenom krůček k regulérnímu striptýzu, a přitom se ještě cpe nebezpečnými drogami: copak se to jen s jejich holčičkou mohlo stát?

Vystrašený byl hlavně táta Joe. Přišel se podívat na dceřino taneční vystoupení a jednoduše nemohl uvěřit, že tam na podiu se skutečně nakrucuje jeho malá Stefani. „Vystupovala jsem v leopardích tangách a černém přiléhavém nátělníku,“ vzpomínala později. „Táta si myslel, že jsem se zbláznila. Neříkal si: ‚Chová se nevhodně‘ nebo ‚Zkazila se nám‘ nebo ‚Je to coura.‘ Jednoduše si pomyslel, že jsem mimo – že mi přeskočilo z drog a už nemám ponětí o realitě. V očích mého otce šlo o ztrátu zdravého rozumu.“

A mohl mu to snad někdo vyčítat? Joe a Cynthia dřeli, aby jejich děti mohly žít jako v bavlnce. Když viděli, jak jejich starší dcera tohle všechno zahazuje, muselo jim to připadat jako šílenství. Stefani navíc byla mimořádně talentovaná hudebnice, což v té době také zdánlivě házela za hlavu. Vždyť jaký má smysl umět hrát výborně na klavír, když stejně vystupujete jen v laciných kabaretních číslech? Proč se dostávat na prestižní univerzitu, když po necelém roce studium přerušíte, odejdete ze školy a začnete blbnout? K jaké budoucnosti se to jejich dcera chtěla protancovat v nějakém zaplivaném pajzlu?

A byl to právě Stefanin blízký vztah k oběma rodičům a obrovská úcta zvlášť k otci, co jí zabránilo, aby všechno podělala ještě víc. Joe kvůli braní drog neudělal scénu, nezačal řvát, až se otřásala okna: místo toho Stefani celkem klidně nastínil, co by se mohlo stát, pokud s nimi neskoncuje. „Můj táta je chlap s ohromnou autoritou,“ vysvětlovala po letech. „Jednoho dne se na mě podíval a prohlásil: ‚Mrvíš si život, holka.‘ Koukala jsem na něj a hlavou mi letělo ‚Jak poznal, že jsem zrovna sjetá?‘ On se ale o drogách nikdy přímo nezmínil ani jedním jediným slovem. Místo toho mi jednou řekl: ‚Chtěl bych ti jenom říct, že kohokoliv v tomhle stavu potkáš, každý kamarádíček, se kterým se kdy skrz tyhle věci sčuchneš, tě podrazí a ty vždycky prohraješ.‘ Od té chvíle jsme o tom už nikdy nemluvili.“

Otcovská slova nicméně znamenala potřebný budíček, navíc pádně podpořený jednou nepříjemnou drogovou příhodou, po které jí konečně došlo, že musí přestat. „Jednou v noci jsem to přepískla a bylo to fakt děsivý, myslela jsem si, že snad umírám,“ vzpomínala. „Probrala jsem se. Ale ta zkušenost mi pomohla stát se tím, kým jsem. Dodnes věci vnímám jakoby roztříštěně, psychoticky a myslím, že to je následek drog. Řekla jsem si, že je důležité vyčistit si hlavu, začít přemýšlet soustředěně a kriticky. A bylo to skutečně účinnější než droga.“

I tak ale Joe s životním stylem své dcery nesouhlasil natolik, že se od ní na nějakou dobu úplně distancoval. Přestal s ní mluvit, což bylo pro Stefani téměř nesnesitelné. Zvládla by cokoliv, přes všechny překážky by nakonec stejně dokázala ovládnout svět, jen odloučení od milovaného otce už zkrátka představovalo zátěž, se kterou se nedokázala vyrovnat.

„I dnes, jako úspěšná žena, za jakou mě lidi nejspíš považují, mám před tátou takový respekt, že kdyby mi teďka zavolal a sprdnul mě: ‚Co jste si sakra mysleli, když jste páchali tuhle blbost?‘, kdybych ho prostě něčím naštvala, zlomilo by mi to srdce,“ vyznala se už jako hvězda. „Kdyby ke mně někdo přišel a vmetl mi: ‚Nesnáším tvojí muziku, seš jenom špinavá děvka bez talentu,‘ nic by to pro mě neznamenalo. Vůbec nic. Ale kdyby to řekl můj táta, bolelo by to.

Nakonec jsme se usmířili, má mě rád takovou, jaká jsem. Když jsem dneska na scéně sáhla doprovodnému tanečníkovi do rozkroku, táta se smál. Líbilo se mu to, myslí si, že jsem úžasná, a díky Bohu za to! Kdyby nesouhlasil, nemohla bych být tou samou Lady Gaga.“

Tato bolavá fáze vztahu s otcem nám zároveň umožňuje pochopit, kde Stefani vzala sebevědomí a kuráž, tedy vlastnosti, bez nichž by nemohla dokázat to, co dokázala. Bezpodmínečná láska rodičů jí vtiskla podvědomou důvěru ve vlastní síly, která ji dovedla až na špičku jednoho z nejkonkurenčnějších odvětví lidské činnosti a pomohla Stefani vypořádat se s odmítáním a kritikou, které takovou cestu k vrcholu nevyhnutelně provázejí. Stefani měla s rodiči tak blízký vztah, že si od nich – za jistých okolností – nechala diktovat i takové detaily jako výběr muziky. Obvykle tíhla ke glam rocku, ale i v tomto ohledu byla ochotna přijmout také něco z velmi odlišného vkusu svého otce.

„Můj táta pochází z New Jersey, a tak byl vždycky obrovským fandou Bruce Springsteena,“ prohlásila jednou. „A tak jsem taky jeho fanynka. ‚Thunder Road‘ je naše společná oblíbená písnička. Tuhle nahrávku jsem vždycky milovala, připomíná krátký film.“ I z toho je vidět, jak moc si je s otcem blízká.

S drogami tedy skoncovala, ale v jejich vztahu stále dělala neplechu její „profese“. Věnovala se sice i muzice, ale burleskní tancování zůstávalo její hlavní činností. Když se později proslavila, přitáhlo také značnou pozornost médií. „V New Yorku jsem dělala burleskní tanečnici, (ale) nikdy (jsem netančila) nahá – leda tak nešťastnou náhodou, když ze mě něco spadlo,“ vysvětlovala v jednom z prvních rozhovorů. „Byl to druh performačního umění. Tancovala jsem se svojí kamarádkou, Lady Starlight. Nosily jsme přiléhavé bikiny a roztancovávaly lidi na pecky od Black Sabbath nebo Metalliky nebo Pentagramu, nebo na cokoliv, co jsme tehdy zrovna poslouchaly. A taky jsme podpalovaly sprej na vlasy!“

Ano, Lady Starlight se skutečně už brzy měla objevit na scéně; ještě předtím ale spatřilo světlo světa několik jiných, tentokrát čistě hudebních pokusů rané Lady Gaga.

Uprostřed všech výše zmíněných patálií se Stefani stále, byť velmi váhavě, snažila nastartovat svou hudební kariéru. Začala zpívat s několika glamrockovými skupinami, včetně kapel SGBand (Stefani Germanotta Band) a Mackin Pulsifer, které vystupovaly po různých klubech newyorské Lower East Side. V prvním jmenovaném souboru zpívala a hrála na klávesy, zatímco na kytaru hrál Eli Silverman, Alex Beckman bubnoval a Calvin Pia hrál na basu.

Skupina pod dohledem producenta Joe Vulpise nahrála také demosnímek s názvem Words (Slova), obsahující pět písní. „Zkoušeli jsme v jedný ošuntělý klubovně v Lower East Side, v podstatě ve sklepě pod nějakým koloniálem, kam se dalo dostat jedině těmi zásobovacími dvířky v chodníku. Stefani měla obrovský klávesy na kolečkách, které vždycky pěšky přitlačila ze svého bytu na rohu ulic Rivington a Suffolk,“ vzpomínal Calvin Pia. Stefani sice zatím dělala jen první nesmělé krůčky, ale proces byl zahájen.

Ve věci vydělávání peněz sice stále spoléhala na tancování, nicméně vyvíjela se i jako muzikantka. Už v roce 2005 vystoupila na talentové soutěži Newyorské univerzity The Ultra Violet Live, kde zazpívala písničky „Captivated“ a „Electric Kiss“. 20. ledna 2006 koncertoval SGBand v klubu Bitter End – diváci skoupili všechny kopie jejich dema –, v březnu stejného roku vydala v malém nákladu své první oficiální EP, Red and Blue. Z jednoho vystoupení v klubu Bitter End existují také záběry: Stefani na nich zpívá „D’yer Maker“ od Led Zeppelin. Dnes jsou k vidění též na YouTube: od bytosti, kterou se stala později, se na nich liší jako den a noc, a to jednoduše proto, že vypadá naprosto obyčejně. Její přírodní hnědé vlasy jsou dlouhé a trošku rozcuchané, Stefani má na sobě legíny a vestu a je dokonce krapet oplácaná. Ale kapela v tomhle složení to nikam nedotáhla, v polovině roku 2006 se v tichosti rozpadla. Calvin Pia, jenž zmíněný klip objevil a vyvěsil na internetu, se následně přidal ke skupině Akudama, zatímco Alex Beckman posílil kapelu Mem. Ani jeden z nich se zdaleka nevyrovnal úspěchu někdejší spoluhráčky, což Pia na internetu také svérázně uznal.

„Než přišel paparazzi, členovi skupiny Akudama Calvinu Piovi se dostalo požehnání stanout na jednom jevišti s budoucí megastar, Lady Gagou,“ začíná prohlášení na webových stránkách kapely, kde se video objevilo ještě předtím, než se dostalo na YouTube. „Takže milé ‚Gagy‘ tam na druhé straně, video vám asi bude připadat trochu matné. Samotné vystoupení je asi stejná zábava, jako pozorovat Henryho Fondu při sbírání borůvek, což je, popravdě řečeno, nejvyšší možná úroveň vystupujících v klubu Bitter End. Užijte si to!“

Když bylo Stefani devatenáct, zažila svůj první, třebaže krátký průlom. Nakonec z toho nic nebylo. L.A. Reid, prezident hudebního vydavatelství Island Def Jam Music Group, si ji poslechl v přijímacím pokoji své kanceláře a neprodleně jí nabídl smlouvu u jednoho z přidružených labelů, Def Jam Recordings. Spojení mělo jepičí život, zbavili se jí po pouhém čtvrt roce, nicméně Stefani tehdy navázala jeden cenný kontakt: potkala zpěváka a producenta vystupujícího pod jménem RedOne, jenž také patřil do stáje labelu. Jak se později ukázalo, šlo o zlomový okamžik její kariéry: Stefani pomohla jak spolupráce s ním, tak s lidmi, s nimiž ji seznámil. Od tohoto momentu měla Stefani Germanotta našlápnuto k hvězdné budoucnosti, i když si to možná zatím neuvědomovala.

Stejně zásadní význam mělo toto umělecké spojení i pro samotného RedOne. Jistých úspěchů a věhlasu sice dosáhl už před jejich setkáním, ovšem teprve spolupráce dvojici vymrštila do úplně jiné ligy.

„(Potkal jsem ji) skrze náš společný management, společnost New Heights,“ vzpomínal RedOne později. „Vlastně jsem s ní začal spolupracovat těsně potom, co dostala od svého labelu padáka. Zavolal mi můj manažer a povídá: ,S touhle holkou se musíš setkat, je to naprosto úžasná umělkyně.‘ Víte, když v někom rozpoznám talent, nezajímá mě, jestli je ten člověk pod smlouvou, nebo ne. Hned první den jsme spolu vymysleli písničku ‚Boys Boys Boys‘ a prostě si padli do oka.“

Málokdo ovlivnil její začínající kariéru tak jako RedOne; mimo jiné ji seznámil s Akonem (o něm ještě bude řeč). V Maroku narozený a ve Švédsku usazený umělec také dlouhé roky bojoval o uznání v popové branži, než se mu v roce 2006 podařilo prorazit s obrovským hitem „Bamboo“, který se stal oficiální melodií fotbalového mistrovství světa. A někdy tou dobou vlastně potkal i Stefani: k jejich seznámení nemohlo dojít ve vhodnější chvíli.

RedOne sice pocházel z úplně odlišných poměrů než jeho nová hudební kolegyně, dvojici však spojovalo stejné odhodlání. „Zpívat a hrát na nástroje jsem začal už doma v Maroku, se svojí rodinou. Když mi bylo šestnáct, rozhodl jsem se, že se muzikou chci živit,“ vzpomínal později. „Pokusil jsem se přemluvit rodiče, aby mi dovolili odcestovat do Švédska, protože v téhle zemi vznikala spousta kvalitní hudby. Když jsem poprvé slyšel skupinu Europe, okamžitě jsem zatoužil stát se rockovou hvězdou. A tak jsem se do Švédska rozjel, abych tyhle muzikanty v uvozovkách potkal. Odjel jsem v devatenácti, ještě s jedním klukem, mým nejlepším kamarádem. Nikoho jsem tam neznal, a tak jsem musel začít úplně od píky. Začal jsem studovat hudbu a hrát s různými kapelami.“

Další vývoj jeho kariéry v mnohém odráží Stefaninu dráhu, protože oba začínali v neznámých skupinách a poté se na nějaký čas ocitli v roli skladatelů pro jiné popové interprety – ačkoliv ve Stefanině případě samozřejmě netrvalo dlouho, než se sama vrátila na jeviště. U něj zdá se šlo o přirozený vývoj: musel si nejdřív najít svou parketu.

„V roce 1995 jsem se místo zpívání a hraní na kytaru začal věnovat spíš produkci a skládání písniček pro jiné lidi,“ pokračuje RedOne. „Seznámil jsem se s producentem Ramim (Yacoubem), pozdějším partnerem Maxe Martina. Potkali jsme se na jedné narozeninové oslavě a zůstali v kontaktu. Když jsem se pak rozhodnul zkusit to jako producent, zavolal jsem mu a přehrál mu pár věcí, na kterých jsem zrovna pracoval. Dohodli jsme se, že začneme skládat společně. Naučil mě hodně o programování, jak ve studiu používat počítače a tak.“ Toto spojení se ukázalo být pozoruhodně plodným.

Mezi RedOnem a Stefani od první chvíle zafungovala ta správná chemie, a přestože producent měl tou dobou v hudební branži už nesrovnatelně pevnější pozici, dvojice spolupracovala vždy jako rovný s rovným. Stefani měla klasickou hudební průpravu, a tak velmi dobře věděla, co chce. Oba pochopili, že společně budou mnohem silnější než jako pouhý součet svých polovin.

„Tvořili jsme společně,“ vysvětluje RedOne. „Žádné já plus ona, od samého začátku jsme prostě organicky splynuli vjedno. Do procesu skládání byla zapojena od chvíle, kdy jsme ještě neměli ani notu, až po úplné dokončení písničky. Samozřejmě, že mi věřila: je profesionálka a profesionální přístup vám pomáhá stále se zlepšovat a zlepšovat. Navíc je přirozeně talentovaná. Někteří umělci jsou až posedlí dokonalostí, všechno pořád ve studiu kontrolují a vybrušují, a tak zabíjejí veškeré kouzlo, připravují písničku o duši. S ní to tak ale není.“

Jako příklad uvádí způsob, jakým dvojice společně napsala skladbu „Just Dance“. „Začíná linkou, hranou na syntezátorovém programátoru – du du du, du du du du du… –, pak se přidávají akordy a samozřejmě rytmus bicích,“ vysvětluje. „Zatímco jsme budovali kostru nahrávky, ona nepřestávala zpívat. Tu a tam jsme to ozdobili útržkem melodie a začali pracovat na slokách. Potom jsme přemýšleli: jak by měl vypadat refrén? Přišli jsme na melodii, ale neměli k ní žádný text, a tak jsme pořád dokola zpívali jen ta dvě slova ‘just dance‘. Když se do studia přišel podívat chlápek od našeho labelu, řekl nám: ‚Ne, nic neměňte, takhle je to perfektní, nepotřebuje to žádný jiný slova, prostě to takhle nechte – du du du… just dance.‘ Vtipný je, že jsme tu písničku sfoukli za jednu hodinu – to je to kouzlo, o kterém jsem mluvil.“

Krátce po dvacátých narozeninách potkala Stefani dalšího člověka, který zásadně ovlivnil její život – již zmíněnou Lady Starlight, DJku a spřízněnou burleskní tanečnici. Lady Starlight byla o více než deset let starší a v přeměně Stefani v Lady Gaga sehrála klíčovou úlohu. Také ona, stejně jako později její mladší chráněnkyně, si pro účely svého umění vytvořila téměř zbrusu novou identitu. Narodila se 23. prosince 1975 jako Colleen Martinová a pak prošla mnohými reinkarnacemi: zkoušela to jako DJka, tanečnice, spisovatelka, stylistka a v mnoha a mnoha dalších rolích. Stejně jako Stefani milovala glam rock, chápala, jakou moc může mít správně zvolený vzhled, a pro splnění svých cílů byla připravena udělat všechno. A stejně jako vzápětí Stefani, i ona si umělecké jméno zvolila podle písničky: v jejím případě šlo o nahrávku skupiny Sweet. Tahle každým coulem teatrální performerka si ráda dávala záležet, aby se její publikum nestalo svědkem nějakého tuctového tanečního vystoupení, ale uměleckého happeningu, na který dlouho potom nezapomene. Od první chvíle si padly do oka, stejně jako předtím Stefani a RedOne.

A jak! Byla to rozhodně právě Lady Starlight, kdo Stefani zasvětil do konceptu performačního umění. „Dokud jsem nezačala spolupracovat s Lady Starlight, vlastně jsem o tom nikdy takhle nepřemýšlela,“ vzpomínala Stefani. „Jednoho dne mi řekla něco jako: ‚Není to tak úplně koncert, není to tak úplně show, je to spíš performance. To, co děláš, není jenom zpívání, je to umění.‘ Jakmile takhle pojmenovala to, co už jsem vlastně dělala, začala jsem svoje vystoupení víc analyzovat a přemýšlet o nich, snažila jsem se to celé posunout někam jinam. A to se nám společně povedlo.“

Samotná Lady Starlight byla svou mladší kolegyní od začátku naprosto uchvácena. Spatřovala v ní mladší obdobu sebe samé, nadanou dívku, jíž mohla formovat a pomáhat jí rozvíjet talent. Stefani nepochybně disponovala skvělým potenciálem – potřebovala se jenom obklopit pár správnými lidmi, kteří jí pomohou dostat ho ze sebe ven. Nakonec kolem sebe měla hned kvartet ve složení RedOne, Lady Starlight, Rob Fusari a Akon. Zatím se ale začínal utvářet teprve druhý z těchto čtyř zásadních vztahů.

„Jsem o jedenáct let starší než Gaga, takže se vidím tak trochu jako její učitelka a rádkyně,“ prohlásila Lady Starlight v jednom rozhovoru, když její mladá svěřenkyně prorazila. „Jestli ji srovnáte s Davidem Bowiem, tak já jsem její Angie Bowieová. To Angie stvořila jeho look – je to moje hrdinka číslo jedna.“

Samozřejmě, vždyť Angie Bowieová byla manželkou Davida Bowieho a vztah mezi Stefani a Lady Starlight se také v mnohém podobal velké lásce. „Bylo to kouzelné spojení dvou spřízněných duší – od začátku jsme bez sebe nedaly ani ránu,“ vzpomínala Lady Starlight na dobu jejich setkání. „Na Manhattanu jsem pořádala jednu taneční party, s go-go tanečnicemi a různými performery, a ona tam prostě chodila pařit. Měla spoustu nápadů, a tak jsme se začaly bavit a od té doby jsme kamarádky.“

Mluvili spolu o všem možném. Samozřejmě o muzice, která nadále zůstávala Stefaniným hlavním zájmem, ale také o oblečení, o kostýmech a performačním umění, neodmyslitelné součásti toho všeho. Právě tehdy si Stefani začala razit cestu vytouženým směrem a Lady Starlight byla jedině šťastná, že jí při tom může pomáhat.

Docela radikálně se teď měnil i Stefanin vzhled. Dlouhou hřívu přirozeně hnědých vlasů nahradilo cosi mnohem blonďatějšího a učesanějšího, její oblečení začínalo provokovat. Také její hudba byla stále pečlivěji vybroušená, zatímco vystoupení zůstávala záměrně výstřední a pobuřující. Stará Stefani postupně mizela a na svět už se klubala Lady Gaga – bylo zřejmé, že obrovská změna v jejím životě je na spadnutí.

Zatím však neměly dostatek finančních prostředků na realizaci některých smělejších plánů. „Kreativita nám rozhodně nechyběla, ale kostýmy jsme často musely dávat dohromady na koleně s pomocí lepidla,“ vzpomínala Lady Starlight. „Občas se na nás během vystoupení rozpadly. Dokonce už tehdy bylo jasné, že Gaga bude slavná. Neuvěřitelně se soustředila na to, čeho chtěla dosáhnout. Vím, že mluvila o tom, jak jeden čas jela v drogách, ale v době našeho setkání už s tímhle vším přestala. Neměla čas dokonce ani na randění s klukama.“

Stefani by se téměř jistě dokázala proslavit, ať by se stalo cokoliv, ovšem určité položky životopisu Lady Starlight rozhodně významným způsobem zasáhly do scénáře, podle něhož se utvářela její kariéra. Tak například Lady Starlight strávila hodně času ve Velké Británii, a tak velmi dobře znala hudbu i pouliční módu tamní nezávislé taneční scény. Své znalosti předávala Stefani a ta je ve stále větší míře začleňovala do stylu, o který se pokoušela.

„Dva roky jsem žila v Londýně – zůstala bych tam napořád, kdybych sehnala pracovní vízum,“ připustila Lady Starlight. „Právě tam jsem začala sbírat vinyly a zamilovala se do soundu sedmdesátých let. Vím, že moje láska ke všemu britskému na ni měla velký vliv.“

A tak zatímco Stefani stále tříbila svůj hudební vkus, Lady Starlight ji nepřestávala zásobovat novými jmény. K jejich oblíbeným písničkám patřila třeba „Hey Little Girl“ od skupiny Heavy Metal Kids. „Lady Starlight mě seznámila s jejich muzikou, je to glammetalová skupina ze sedmdesátých let, která natočila tuhletu skvělou pecku,“ vzpomínala Stefani. „Glam mě začal vůbec moc inspirovat, spojuje v sobě něco ze všeho, co miluju: z kabaretu, burlesky, metalu, rocku. Miluju skupiny jako Cockney Rebel, T. Rex… Jejich frontman Marc Bolan nosíval potápěčskou kombinézu posetou zrcátky: z toho později, když se můj život navždy změnil, vzešly ty moje třpytivý kostýmy jak z rozložený diskokoule.“

Teď už skutečně stála na pokraji slávy.

V životech obou žen se dala vysledovat celá řada dalších společných rysů: v neposlední řadě jim oběma v žilách kolovala italská krev. Proto také Lady Starlight chápala, jak těžké bylo pro Joea a Cynthii akceptovat nový život jejich dcery – ačkoliv tou dobou to už určitě skousli –, jelikož pocházela z podobného prostředí a musela sama získat rodiče na svou stranu v tom, co dělala. „Rodiče ji neskutečně podporují,“ prohlásila o nich Lady Starlight. „Z počátku to nebylo jednoduché, protože její táta je Ital, zrovna jako ten můj. Vlastní dcera na jevišti v oblečku go-go tanečnice, to bylo to poslední, co by chtěl v životě uvidět.“

Ačkoliv se Stefanina kariéra začínala posouvat mnohem dál než k pouhému burlesknímu tancování, její dnešní jevištní kostýmy i „civilní“ outfity samozřejmě stále dluží mnohé tomuto období jejího života. Síla burlesky spočívá ve schopnosti bavit a šokovat zároveň. Stefani na tohle základní pravidlo nikdy nezapomněla a dodnes se jej drží.

Ovšem její definitivní průlom, průlom, který ji z řadové newyorské tanečnice a zpěvačky vymrštil mezi nejzářivější hvězdy světového jeviště, se podařil až díky jednomu z nejprovařenějších a přitom stále nejúčinnějších triků z příručky „Jak uspět v šoubyznysu“. Anebo vlastně ne, tenhle trik je úplně nejprovařenější a nejúčinnější. Stefani zkrátka přišla na to, že úplně nejlépe se prodává sex.

Ta velká chvíle nastala, když jednou vystupovala před více než obvykle náročným publikem a musela se uchýlit k zoufalým prostředkům, aby získala jeho pozornost. „Měla jsem nové písničky a na sobě úžasný ohoz,“ vzpomínala později. „A tak jsem si sedla za klavír, odkašlala si a čekala, až se všichni utiší. Byla to banda spratků z West Village a já je pořád nedokázala přimět, aby už sklapli. Nechtěla jsem začít zpívat, dokud se budou bavit, a tak jsem se svlékla. Seděla jsem tam za klavírem jen tak ve spodním prádle. A tak konečně zmlkli.“

Podle svých slov se právě tehdy Stefani změnila v Lady Gaga, třebaže na jméno, které bude jednou slavné po celém světě, ještě musela přijít. „Tehdy jsem se definitivně rozhodla, jakým typem popové umělkyně chci být,“ pokračovala. „Protože jsem tam přímo na místě předvedla takovouhle performanci. Vidíte, když to teď napíšete, bude to znít trapně. Jenže pravda je taková, že pokud jste v tomhle velmi spontánním okamžiku nebyli přímo v obecenstvu, neznamená to vůbec nic. Řeknete si, no tak jasně, udělala tam striptýz, protože sex se přeci prodává, že? Jenže v kontextu toho okamžiku, v té konkrétní čtvrti a před tím konkrétním publikem jsem udělala něco radikálního.“

Dejme tomu. Ale léta tancování, pilování čísel, učení se svému řemeslu a navazování kontaktů s lidmi, kteří jí mohli pomoct to někam dotáhnout, se každopádně konečně začínala vyplácet. Stefani udělala ošklivou zkušenost se světem drog, ovšem kromě občasného divokého paření, k němuž se později tak otevřeně přiznávala, už sekala latinu. Joe a Cynthia se ještě před pouhými dvěma roky strachovali, že jejich druhdy neobyčejně nadaná dcera možná skončí jako další z řady vyfetovaných trosek. Místo toho se teď schylovalo k něčemu úplně jinému. Jejich dcera se měla stát hvězdou mezinárodního věhlasu.

Do skládačky však ještě předtím musely zapadnout dva poslední dílky, v podobě Roba Fusariho a Akona. Hlavně první jmenovaný se stal katalyzátorem, který urychlil Stefaninu cestu k celosvětové slávě. Aby ne, vždyť mimo jiné vymyslel i její slavné alter ego. Ale Stefani ho zatím nepotkala, a tak ani netušila, jak obrovský krok ji čeká. Byl to krok do neznáma, vyžadující odvahu, odhodlání a talent – ale Stefani tohle všechno měla, a k tomu ještě mnohem víc. Její přerod ve hvězdu první velikosti mohl začít.