Autorka v tomto díle vychází ze svého života, z prostředí, ve kterém žila nebo žije, ale řadu věcí a lidí si také vymýšlí, upravuje, zkrátka používá fantazii, ostatně proto se stala autorkou.

PADESÁTKA V NOUZOVÉM STAVU

Copyright © Hana Hřebejková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7530-7

Úsměvná, a tak milá slova

jakoby zněla ozvěnou

budeš-li čísti zas a znova

vytušíš duši spřízněnou.

Míst, kde se budeš radovati

těch najdeš v knížce víc než dost.

Že něco známé připadá ti?

Toť náhodná jen podobnost.

Povídky jsou tu k zamyšlení

jež rozptýlí i pobaví

a nečekaná rozuzlení

není to jenom dežaví.

Jaroslav Maršík

Patálie s covidem

Opatření proti šíření koronaviru zastihla Zuzanu začátkem března roku 2020 ve Františkových Lázních. Právě se oddávala nádhernému rozmazlování na relaxačním pobytu a moc si to užívala. Jenže přibývalo stále víc nařízení a nálada mezi lidmi už nebyla tak uvolněná jako dřív. Stále se diskutovalo o tom, co bude dál, sledovala se televize, poslouchalo rádio a kolovaly nové zprávy i drby. Postupně se zavíraly restaurace, kavárny, tančírny a pak i obchody. Hlavní třída ve městě, vyhlášené korzo, zela prázdnotou a smutkem.

Zuzana měla před odjezdem zamluven termín u kadeřnice a s obavami jí telefonovala, jestli stříhání platí. Kadeřnice ji ujistila, že s ní počítá a ať rychle přijde. Zamkla za ní hlavní dveře, vystoupaly spolu po schodech a zabočily do přeplněného kadeřnického salónu. Cestou jí vysvětlila, že mají mít zavřeno. Jenže ona má objednané lidi jak z Františkových Lázní, tak z Prahy, a nechce je zklamat. Musí se ale schovávat, protože policie objíždí město a plnění nařízení kontroluje.

Uvnitř to hučelo, zdálo se, že všichni přítomní mluví najednou, ale přece jen se jedna zákaznice prosadila a požádala o pozornost. Začala vyprávět, že se zúčastnila v Mariánských Lázních mysliveckého plesu a do rána se prý zjistilo, že tam byl jeden nakažený covidem-19, a tak jsou všichni, co na plese byli, v karanténě a musí na testy. Kromě té paní, ta si ještě před testem zaběhla ke kadeřnici!

Zuzana během čekání vyslechla ještě další příběhy. Kadeřnice jim najednou oznámila, že volala manikérka z vedlejšího podniku, která se uvnitř svého salónu také zamkla se svými zákaznicemi. Prý ji právě kontrolují policajti, berou za kliku a dívají se dovnitř. Naštěstí pracovala v místnosti, do níž zvenku vidět nebylo. Policie zanedlouho zkontrolovala i dveře, které vedly do kadeřnictví, ale bylo zamknuto, a tak se strážníci jali k odchodu. Kadeřnice je sledovaly za záclonou, a když jeden z policistů zvedl oči k oknu, rychle uskočily s vypísknutím a držely si ústa, jako by mohly dodatečně vrátit zvuk úleku, který se jim vydral z plic. Vyděšeně se po špičkách vracely k oknu, ale policejní auto se už rozjíždělo pryč.

Zuzana, spokojená s novým účesem, vyzvedla kufr na recepci a odjela na nádraží. Ve vlaku si sedla do opuštěného kupé. V Mariánských Lázních přistoupili manželé a sedli si k ní. Vzájemně se pozdravili a začali si vyprávět zážitky ze svých krátkodobých pobytů v lázních. V Plzni vynesl muž galantně všechny kufry z vlaku a na nástupišti společně čekali na další vlak, zatímco pokračovali v družném hovoru. Došlo i na myslivecký ples, kterého se prý také účastnili, proto jim pobyt zkrátili a museli domů.

Zuzana nevěřila vlastním uším. Takže pobyt jim zkrátili a poslali je domů, ale vlakem! Kdyby tedy náhodou byli pozitivní, kolik lidí by cestou nakazili? O jedné, která byla celou dobu s nimi v kupé, bezpečně věděla.

Po příjezdu domů se rozhodla zahájit soukromou karanténu a čekala, co bude. Nic se nestalo. Jen jí bylo čím dál víc smutno. Neviděla svá vnoučata, všichni se báli návštěv a zrušili všechny aktivity, které Zuzaně zpříjemňovaly život – sbor, jóga, divadlo, kino, výlety s kamarádkami. Navštěvovaly se jen se sousedkou a hlavně si s přítelkyněmi, známými i rodinou stále telefonovala, nebo e-mailovala.

Asi za měsíc, po nekonečné izolaci, konečně přišel na návštěvu desetiletý vnuk Kryštof. Obloukem se podle nařízených pravidel vyhnul babiččině náruči, v roušce začal dezinfikovat kliky, počítačovou myš, vypínače, opěradla židlí a křesel. Zkušeně při práci informoval o tom, kde jsou všude bacily a kde je jich nejvíc. Zuzana přihlížela s láskou jeho počínání a nandala na stůl tvarohové knedlíky s jahodami. Kryštof se oblizoval až za ušima a několikrát si přidal. Na další návštěvu přivezl pro babičku za její jahodové knedlíky zvláštní diplom. Své hodnocení pojal ale po svém. Napsal: „Čestné prohlášení za nejlepší knedlíčky od babičky“ a celou čtvrtku pomaloval a polepil veselými obrázky. Zuzana se smála. Bylo to od něj hezké, hlavně že ho to napadlo samotného, že jí chtěl udělat radost. Musela si přiznat, že ji vždy tolik těší, že Kryštofovi chutná, že to přežene a neustále mu něco nabízí. Někdy se ale nedá a protestuje: „Ne, už fakt nic nechci, já si tu připadám jako v perníkový chaloupce, babi!“

Vnučka Ema se rozhodla být kreativní jinak a začala šít roušky. Odněkud sehnala střih a k babiččinu překvapení vznikaly designové kousky. Černá nebo bílá rouška s flitry, páry krásných roušek z podprsenky, našila i roušky z příjemného a hladkého materiálu, saténu. Také sama sepsala a vyvěsila na nástěnku v domě vzkaz, že je ochotna nakupovat lidem, kteří nikoho nemají. Zuzana zajásala: „Konečně mi někdo nakoupí!“ Když ji Ema zpražila pohledem, uvědomila si, že nepatří mezi ty vyvolené. Popadla tašku na kolečkách a vydala se pro zásoby, zatímco Ema čekala, až zavolá někdo skutečně potřebný. „Tak na jednu stranu dobrý, že mě ještě nevidí jako starou a nemohoucí!“ přemlouvala se cestou do obchodu k pozitivnímu myšlení.

Zuzana měla radost z návštěv a přístupu svých vnoučat, ale stejně byla stále taková posmutnělá. Jednou ráno přistál na ledničce vnučkou vypracovaný text, který připevnila hned vedle diplomu za knedlíčky od brášky:

Dnes je krásný den!

Cítím se skvěle!

Jsem zdravá a plná energie!

Vypadám skvěle!

Mám krásný domov svých snů.

Mám skvělé vztahy se svou rodinou a přáteli.

Jsem vyrovnaná, šťastná a nadšená!

Dnes jsem se rozhodla přijímat a dávat lásku!

Já, nejlepší babička, žiji teď a tady v tento moment!

Zuzana četla vzkaz několikrát, stále dokola, dokud jí oči nezvlhly dojetím. Oba jsou moc hodné děti, říkala si, když na vlastní pěst vytváří něco opravdu jen pro ni, bez říkání a pro její potěšení. Byla za to moc ráda a slíbila si, že už nebude smutná a na Eminu radu si optimistickou mantru bude denně číst. Nebo se ji dokonce naučí nazpaměť!

Zuzana si o samotě prohlížela fotky svých vnoučat a znovu si četla historky s malým Kryštofem.

Večer před usnutím tahá Kryštůfek babiččinu deku. „Nech toho, ta je moje!“ brání se babička.

Bez úspěchu, Kryštof tahá dál.

„Tak ty budeš mít dvě deky a já žádnou? No, pověz mi, co budu mít já?“

„Kašel,“ odpoví bez zájmu a tahá dál.

Usmívala se. Blbiny, to mu šlo vždycky dobře. A jak to uteklo. Dokonce posledně vyslovil zájem o toaletní vodu a gel na vlasy, že by za tím byla nějaká spolužačka?

Od té doby už celou situaci a všechna opatření Zuzana zvládala líp. Na rozdíl od ostatních lidí. Slyšela příběhy o lidech, kteří nezvládli ten strach a tíseň z případné nemoci a psychicky se zhroutili. Média strašila a lidé nakupovali jídlo do zásoby. Někteří začali víc holdovat alkoholu.

Zuzana byla dokonce svědkem kuriózní situace, kdy jedna starší paní před Albertem lamentovala, že se musí vrátit velký kus cesty domů pro roušku a plakala. Právě vycházel z obchodu muž, vyslechl nešťastnici, vyndal z kapsy roušku a řekl: „Vezměte si tu moji, já už ji nepotřebuju a neplačte!“ Paní se přes slzy usmála, navlíkla si jeho roušku a spokojeně pokračovala dál do obchodu.

I v těžké době se dají najít světlé momenty, i když v tomto případě raději nedomýšlet.

Mejdan v krizovém období

Potkali jsme se v lese.

Už to byla podivná náhoda. Já na procházce, aby mi neztuhla kolena, moje sousedka na bylinkách. A on se vracel ze zahrádky. Tři dávní známí započali nezávazný rozhovor bez roušek.

Slušelo mu to. Zhubl. Pod oblečením se mu nerýsoval žádný pupek, jako tomu bylo po padesátce většinou u všech. Po pár frázích o hezkém počasí, pěkné procházce a blbém koronavirovém čase začal náhle nadšeně vyprávět o svém snu.

„Chtěl bych si koupit auto, staré auto Chrysler LeBaron, metalíza červená. Už to mám pár měsíců rozjednané se synem ve Švýcarsku, jenže teď se nikam nesmí, ani sem nikdo nesmí, musí se jen čekat. Stále ale věřím, že to vyjde, a tak mi, holky, tak za dva měsíce zavolejte a já bych vás rád svezl.“

Bylinkářka navrhla, že si musí do té doby sehnat klobouk, že bez klobouku by to nešlo, a nějaké opravdu extra šik oblečení. Já jsem navrhla, že i pro nás musíme sehnat oblečení a klobouky. Sousedka už snila, jak přes ten klobouk musíme mít určitě hedvábný šátek, jedině tak to bude perfektní.

Pak došlo na předávání telefonních čísel, ale já zkusila číslo, které mám pořád uložené pod jeho jménem, a jeho kapsa se rozezněla. Rozloučili jsme se a slíbili si, že si zavoláme.

Já si v lese fotila přírodu, kořenářka škubala nové výhonky ze smrčků, prý sirup z nich pomáhá na kašel. Příjemně unaveny jsme se těšily, že už budeme doma, když tu náhle telefon. Abonent na chryslera nás zval večer na sklenku vína. Podívaly jsme se na sebe a pokrčily rameny. Nakonec, proč ne. Restaurace a kavárny jsou zavřené, sedíme většinou doma, tak co si nevyrazit. Nechala jsem si ale vrátka ještě otevřená, tedy jsem opatrně souhlasila, ale že se ještě ozvu podle situace. Sousedka mi sdělila, že má na odpoledne domluveno opékání vuřtů u kamarádky, ale do šesti bude určitě zpátky.

Přemýšlela jsem, že bychom také měly s sebou něco přinést a současně doma přetékal koš na odpadky, a tak jsem znovu vyrazila ven. Ve vinotéce jsem se bavila se známou prodavačkou a vybírala víno a ona mi doporučila jedno, které u ní před deseti minutami koupil známý znalec vína. Samozřejmě to byl známý z lesa. Vzala jsem ho, přikoupila brambůrky a oříšky a šla.

Úplně mimořádně, protože se to pod roušku nedoporučuje, jsem se nalíčila, oblékla a očekávala příjezd sousedky. Neozvala se. Za dvě minuty šest jsem jí zavolala a vzbudila ji. Prý byla z lítání po lese tak unavená, že si na chvilku lehla a usnula, na žádné opékání vuřtů nejela. Nadšená, že se někam půjde, zrovna nebyla, znovu se mě ptala, jestli se mi vůbec chce. Nakonec jsme se domluvily, že už dopředu řekneme, že se musíme brzy vrátit. A tak jsme vyrazily.

Před jeho domem jsme potkaly známého, co s námi sedává u stolu v oblíbené hospůdce. Seděl na lavičce a slunil se. Prohodili jsme jen pár slov, rozloučili se a my zazvonily. Musely jsme čekat, žádné bzučáky v tomhle domě nefungují, majitel bytu si musí pro svou návštěvu dojít osobně. Před domem se objevila další čtveřice mladých, kteří chtěli dovnitř a také museli čekat. Náš starý známý přišel oblečen v bílé síťové košili, kravatě, světlém saku a džínových kraťasech po kolena a bos. Skupina mladých se s ním zjevně velmi dobře znala, zdravila ho a oblečení mu se smíchem obdivovala. Já jsem také chválila a trochu se zlobila, proč nám neřekl, že to bude maškarní, že bychom se také vystrojily. V chodbě jsem zmínila známého z hospůdky a ptala se, jestli by to nevadilo, kdyby šel s námi. Nevadilo. Vyběhla jsem před dům, zavolala jeho jméno a pozvala ho na mejdan. Pozvání přijal. Takže jsme ve výtahu stoupali ve čtveřici. 

Malý prostor pro nás čtyři stačil opravdu jen tak tak. Už bych vám mohla prozradit jména. Takže majitel bytu by se klidně mohl jmenovat Adam, Karel, Přemek, ale dáme mu jméno Oliver. Druhý muž by mohl mít jméno Leoš, Libor, Jaroslav, ale bude to Igor. Naší bylinkářce by slušelo jméno Eva, Magdaléna nebo Milena a říkejme jí třeba Ilona. Já jsem Zuzana.

Oliver nás vedl do pokoje a přitom nám sděloval, že od té chvíle, kdy nás pozval, uklízel. Nakonec byl prý velmi rád, že měl důvod si uklidit a vyprat, protože se k tomu jinak nemohl přemluvit. Vzpomněla jsem si, že to kdysi říkal můj kdysi pořádkumilovný manžel. „Mám rád návštěvy, protože předtím se u nás gruntuje!“ Také všem, kdo se zrovna ptali, proč se uklízí, posměšně zdůrazňoval: „Prý přijdou její kamarádky, uklízí jako o život!“ 

Ale zpátky do desátého patra. Oliver nás začal hned organizovat: „Ty, vyndej skleničky, ty jdi najít talíř na brambůrky, já přinesu víno!“ Chtěli jsme se posadit, ale jedna židle scházela a Oliver vytáhl zpod stolu otáčivou stoličku, takovou tu ke klavíru. Začala velká přednáška o tom, že má rád staré věci, a jak může, tak nějakou zrenovuje, opraví, aby byla zase funkční.

Pomyslela jsem si, že je to dobře, že se tak hezky stará o staré věci, vždyť ani my dvě už nejsme nejmladší. Nahlas jsem neřekla nic, protože výklad pokračoval tím, že tuhle stoličku dostal v tašce a kousek po kousku ji skládal, lepil a teď je úplně v pořádku. Také se chlubil, že má i rádio, které doslova zvedl z prachu, že už bylo na vyhození a on si s tím dal takovou práci, že je znovu funkční.

Z kuchyně se ozývaly libé tóny hudby. Ilona přinesla talíř s červenými puntíky z kuchyně, říkala, že vypadá starodávně, a Oliver hned došel pro mísu, kterou na své chalupě našel zahrabanou na zahradě, a ta byla opravdu stará. Pak se začal svlékat a ptal se mě, co si má na večírek obléct. Navrhla jsem obyčejné tričko, ale jemu padla do oka květovaná košile pro hipíky. Hodnou chvíli běhal ale jen do půl těla, asi aby demonstroval své opálené a vysportované tělo. Pochválila jsem ho za jeho pevnou vůli. On se vytasil se svým vypracovaným plánem jízd na kole. V kuchyni měl rotoped a v obýváku činky. Nakonec si ale stejně stěžoval, že se to jeho dcerám nelíbí, že zhubl, že prý byl se svými kily navíc přitažlivější. V obýváku měl vystavenou spoustu fotek, první lásku, poslední velkou lásku, fotky svých dcer a syna. Fotky kolovaly, víno se pilo, Ilona chodila na balkón kouřit. 

Oliver nemohl z Ilony spustit oči. Vyptával se, kolik je jí roků. Nejdřív jsem protestovala, že to se nedělá a že je to přece vlastně jedno. Ilona to ovšem uchopila po svém. Řekla, že jí je čtyřicet pět a že já jsem o něco starší. On se na mě otočil a řekl, že mě zná a dovede si představit, kolik mi je, ale Iloně to uvěřil. Znovu jsem si pro sebe pomyslela, že mi make-up, stíny ani nabarvené řasy moc nepomohly.

Po chvíli se rozhovor stočil k významným kapelám a lidem té jejich mladé doby a Oliver žasl nad tím, jaký má Ilona dobrý přehled. Ta na mě významně zamrkala, čímž mi dávala najevo fakt, že Oliver buď už má dost upito, nebo je to pěkný truhlík, že uvěřil, že Iloně je o patnáct let méně než doopravdy.

Měla jsem skvělou náladu, však taky moje sklenička byla vždycky prázdná jako první. Házela jsem do sebe červený mok jako o život a vadilo mi, že musím čekat, než všichni dopijí. Připadalo mi vzrušující, že vlastně děláme něco, co se v tomto koronavirovém čase zákazů a příkazů nesmí, a že tenhle večer konečně po takové dlouhé době připomíná zábavu v hospůdce.

Ilona začala kritizovat současný stav v naší republice plný chybných rozhodnutí a dohadů a své konspirační teorie rozvíjela bravurně, zábavně, šikovně. Oliver sotva lapal po dechu, nevěřil jí a odporoval a ona ho argumenty vždy usadila. Nemohl uvěřit svým očím. Byl v tomto směru opravdu nepopsaný list a bylo znát, že ČT1 a Nova řídí jeho mysl a má vliv na jeho úsudek, žádné zdroje informací z facebooku nebo přeposlané e-maily od přátel, kterými jsme byly s Ilonou ovlivněné.

Ilona se smála a bavila se, byla prostě ve svém živlu. Sem tam se Olivera dotkla nebo o něj zavadila. Pak si různě přehazovala nohy tak, že pata jedné nohy se dotýkala jejího rozkroku a koleno měla v pravém úhlu a byl to krkolomný cvik, ale ona říkala, že si při něm ulevuje od bolesti páteře. Nevěděla jsem, kde je pravda, sama bych si tak nohy zkřížit nedokázala, ale musela jsem uznat, že u toho ulevování vypadá velmi přitažlivě. Oliver se zaměřil na její vlasy, jemně se jich dotýkal a básnil o dlouhých světlých vlasech.

Ilona prováděla ty své roztomilé kousky jaksi nevědomky a Oliver z ní byl celý pryč, ona ho každou chvilku zpražila a on nakonec rezignoval: „My dva se k sobě nehodíme, já nesnesu, když mi někdo odporuje, a ty jsi osobnost!“

Ilona se smála: „No, nehodíme, protože ty jsi zase tvrdohlavá osobnost!“ Oliver se začal zklamaně rozhlížet po místnosti a teprve tehdy jako by si všiml mě a vyzval mě k tanci. Ilona s Igorem odešli na balkón a já jsem tančila s Oliverem.

Ilona kouřila na balkoně a Igor se k ní připojil. Když se vrátili, dohadovali se, jestli uzavřou sázku, kdo z nás asi upadne první – jestli já, nebo Oliver. Výhrou měla být velká pusa. Ilona se na něj podívala s povytaženým obočím, jako by si myslela: „Tos uhod, blbečku! Žádný vocamlávání nebude! Mně stačí jen tohle divadlo.“

Po chvíli tancování jsem si musela nutně odskočit, a když jsem se vrátila, Ilona seděla Oliverovi na klíně. Byl očividně mile překvapen, nejspíš v to vůbec nedoufal, když se ho celý večer snažila zesměšnit. Ilona ho objala kolem ramen, přitulila se. Prázdnou rukou zvedla skleničku s vínem a ťukla do té Oliverovy: „Tak na nás!“ 

„No, jo no, tak jo,“ Oliver se nezmohl na nic jiného a pozvednul skleničku.

Igor stál, jako by váhal, jestli je to opravdu tak, že je tam navíc, ale pak se rozhodl, že ano, a vydal se ke dveřím. Oba dva měli ale jiné starosti a jeho odchod nechali bez povšimnutí.

Ilona opět ovládla situaci a rozkládala rukama a přitom si sahala na prsa a se smíchem vyprávěla, že nemá takové jako já, a to, co Oliver vidí, je ještě posíleno push-upkou.

Oliverovi zklamaně klesly ruce a začal ze sebe přerývavě vyrážet: „Měl jsem jednou takovou, tu poslední, měla operaci prsou, prý kvůli mně. Její prsa byla pevná, velká, pěkná. Jenže já jsem to věděl, že tam má ty silikony, že to je všechno jako, a já to nedával, prostě ne. Nevím, jak to mají jiný chlapi, ale já mám rád přirozený prsa.“