STAR TREK

DISCOVERY: THE ENTERPRISE WAR

TM & © 2019 CBS Studios Inc.

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

All Rights Reserved.

This book was originally published by Gallery Books,

an imprint of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2021 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2021 for Cover by Jakub Schejbal

Copyright © 2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7961-9

Michaelu Stackpoleovi,

s díky za léta vedení a podpory

Samotný svět jest pro mnohé vězením, úzká moře toliko příkopy; a až tito zeměkouli obeplují, podívati se budou chtít, co děje se na Měsíci… Co jiného je loď než vězení?

Robert Burton: Anatomie melancholie

HISTORIKOVA POZNÁMKA

Stěžejní události tohoto příběhu začínají v říjnu 2256, pět měsíců po bitvě u dvojhvězdy a dva roky po první misi Enterprise na Talos IV.

PROLOG

2236

Jsem mrtvý. Pohřbený.

S těmito myšlenkami – a v bolestech – se Christopher Pike probudil. Cítil se, jako by na něj padl celý svět, a vlastně tomu tak i trochu bylo. Ležel na břiše, osamocený ve tmě, po bradě mu stékala krev, záda mu drtila síla hory a každý nádech ho vyčerpával. Žádná astmatická příhoda z dětství se s agónií, kterou cítil teď, nedala srovnávat.

Ale to, že bolest cítí, mu jasně sdělovalo jednu věc.

Mrtvý nejsem. Jen se nemůžu hýbat.

Sedmnáctiletý mladík zamrkal, aby dostal prach z očí a snažil se zaostřit. Nikde tu nebylo nic k vidění. Vzpomínky se mu vracely v nesouvislých záblescích. Dal se do běhu, sotva se ozvalo dunění. Ovšem „běhání“ tady znamenalo poskakovat jako prérijní pes, sklánět se pod stropy tunelů, které byly místy vysoké sotva metr. A slovo „dunění“ rovněž dokázalo sotva popsat pocit připomínající uvěznění uvnitř hrajícího bubnu. Pak zakopl, spadl na zem a ztratil baterku.

Kolik času uplynulo?

Vykřikl. Nic. Frustrovaně vzdychl. Vlastní hlas téměř neslyšel; hora stále sténala.

Soustředil se na uvolnění levé paže, ochablé a částečně zasypané drtí, zatímco se snažil, pročistil si hlavu. Vzpomínal si na horké kalifornské ráno a pak odpoledne, kdy měl cvičit vytrvalostní jízdu na koni, ale promarnil je, jen aby porušil pár zákonů a navštívil místní pamětihodnost.

Tunel byl dílem jediného horníka z dvacátého století, Williama „Oslíka“ Schmidta, ten si svou přezdívku vysloužil díky zvířatům, která mu přepravovala zlatou rudu přes pohoří El Paso do Pikeova rodného Mojave. Oslík ve snaze najít zkratku začal kopat a pouze s dopomocí ručních nástrojů a dynamitu vyhloubil napříč hřebenem úzký tunel. Horník pokračoval v práci i dlouho poté, co už díky nové silnici napříč kaňonem Poslední šance budovat zkratku nebylo třeba, a po více než třech desetiletích se konečně prokopal téměř kilometrem žuly. Muž, kterého někteří nazývali „lidským krtkem“, jím nikdy nepřepravil jediný náklad rudy. Přesto ve svém snažení uspěl.

Takové kombinaci odhodlání a vzdoru nemohli Pike a jeho přátele odolat – zvlášť ne Evan Hondo. Dvacetiletý mladík, který nedostudoval Akademii Hvězdné flotily, byl pro děti z okolí se spoustou volného času přirozeným vůdcem party. Tunelem se prodíral už dřív, navíc toto dobrodružství jim nepředložil jako výzvu, ale coby expedici, což Pikea okamžitě zaujalo. Aby je při cestě dovnitř nikdo nesledoval, nechali si komunikátory raději doma.

Pike záhy pochopil, proč úřady vstup zabarikádovaly. V minulosti bývalé Spojené státy rozesely po Mohavské poušti vojenské základny: ideální cíle raket třetí světové války. Hermoské zemětřesení z roku 2047 navíc místní podloží výrazně oslabilo. A třebaže moderní jeskyňáři chodby pročistili pomocí fázerů, vznikly zde i postranní tunely pochybné stability, jak ostatně Pike nepříjemným způsobem sám zjistil. Nikdy netrpěl klaustrofobií; teď však litoval, že ho evoluce iracionální hrůzou z uzavřených prostor nevybavila.

Jsem pohřbený, ale nejsem mrtvý, pomyslel si znovu, když protřásl uvolněnou levou paži, aby v ní obnovil průtok krve. Měl pocit, že hladí dikobraza. Zapřel se dlaněmi, aby se nadzvedl. Znovu se ozvala bolest a něco se mu pohnulo v hrudi. Tíha na jeho trupu se přesunula, ale ne natolik, aby se dokázal vysvobodit. Bude se muset ven vyplazit.

Zabořil prsty do půdy před sebou. V drti na zemi leželo cosi kovového. Byla to kolej, pozůstatek trasy, kterou tu Schmidt vybudoval pro své hornické vozíky. Pike se po ní natáhl špičkami prstů, dokud ji nedokázal obejmout rukama, a pak se přitáhl.

Udělal jsi aspoň milion shybů, Chrisi. Zaber!

Vykřikl bolestí, tělo však vysoukal dopředu do hlavního tunelu. Kus za ním se zhroutila další část chodby, důkaz, že jednal právě včas. Doplazil se k protější stěně, převalil se a přidržel se jí, aby se zvládl posadit. Další oslepující bolest, jak se v něm znovu cosi pohnulo. Nakonec se zvedl, ve tmě se toporně posadil a chytil se za hruď. Určitě zlomené žebro, možná dvě. Nohy mu připadaly v pořádku, přesto málem omdlel, když se k nim naklonil, aby je zkontroloval.

Potřeboval lékařskou pomoc, ale na tu teď nebyl čas.

„Hondo! Freeno! Doshi!“

Pořád nic. Nerozlučný pár Freena a její kluk Hondo se vydali vlastní trasou. Pike, kterému se už poslouchání puberťáckého všeználka Doshe zajídalo, poslal upovídaného Tellarita za nimi. Když se Chris s bolestným sykotem postavil, doufal, že Doshův nosový hlas někde uslyší. Přidržoval se drsné zdi a pomalu, jeden bolestný metr za druhým, kráčel dál do tmy.

Procházel chodby vypálené fázery, a kdykoli na ostatní zavolal, uslyšel jen svůj vlastní hlas. Ve čtvrté chodbě však zaslechl nářek. Vydal se za ním se zuby zaťatými bolestí. Před ním se nacházela hromada trosek a za ní světlo. Pike se na horu suti vrhl a pomalu v ní vyhloubil otvor o velikosti člověka.

Za ním spatřil Doshe, jak sedí u zdi, rukama si svírá kolena a uplakaný a dezorientovaný zírá na svítilnu položenou na zemi před sebou. „Doshi, není ti nic?“

„N-není. Teda je.“

Nevypadal příliš dobře. Pike si všiml, že se Dosh pokusil vyhrabat, ale vzdal to. „To je v pořádku, kamaráde. Vydrž.“ Pike zatnul zuby a protáhl se otvorem. Další bolest. Doplazil se po hromadě kamení k Doshovi. „Kde jsou Evan a Freena?“

Dosh lehce pokynul rukou. „Někde dál. Nechali mě tu.“

Pike se podíval dál do tunelu vyhloubeného fázerem. „Musíme je najít.“

Dosh neodpověděl. Mladík byl otřesený, v šoku. Nikam se sám nepustí. „Počkej tady,“ nařídil mu Pike.

„N-neber mi světlo.“

„Nevezmu.“

O to to bylo těžší. Zatímco tápal tmou kupředu, hora se znovu, tentokrát výrazněji otřásla. Pak cosi zaslechl: kašel. To musela být Freena. O pár desítek metrů dál, za zatáčkou, znovu spatřil světlo. Rozběhl se k němu. Sotva si Pikeovy oči přivykly, zavolal na dívku. Ležela na zemi na konci kaverny, čelem ke zdi a shlížela dolů.

„Chrisi!“ Pokusila se vstát, ale zavrávorala. Pike ji chytil. Byla pokrytá prachem a vypadala potlučeně. „Hondo je tam!“ ukázala na slepou uličku.

Chodba končila strmou stěnou, kluzkou na dotek. Pike ji zmateně pozoroval, než Freena dodala: „Podívej se dolů!“

U paty stěny se nacházela půlmetrová díra. Pike pohlédl do nicoty. „To je zbytek tunelu!“ Klekl si na všechny čtyři a nahlédl dovnitř. „Hondo?“

„Chrissy!“ ozval se zdola hlas. Jen jeden člověk mu říkal tou stupidní přezdívkou. „Kámo! Jsi to ty?“

„Jo.“ Pike si přitáhl k otvoru Freeninu svítilnu. Několik metrů pod sebou spatřil Hondovu usměvavou tvář. „Vypadá to, že se hora o něco sesula a vzala s sebou polovinu tunelu.“

„Myslím, že jsem to s tím fázerem trochu přehnal,“ poznamenal Hondo.

S fázerem? Pike se zadíval na Freenu.

Zavrtěla hlavou. „Hondo si chtěl vyhloubit novou chodbu.“

„Oslíkovi to trvalo přes třicet let,“ ozval se Hondo. „Sem tam to zkusí každý.“

„A teď dřepíš v díře,“ opáčil Pike.

Další rachot. Freena sevřela Pikeovi rameno, aby ho uklidnila. „Pokaždé, když dojde k otřesu,“ vysvětlila, „se tunel o něco sesune.“

Pike se vzepřel bolesti, položil se na břicho a protáhl ruku přes okraj jámy. „Hondo, dosáhneš na mě?“

„Nedokážu to. Je to moc vysoko. A myslím, že mám zlomenou nohu.“

Na výlet si krom komunikátorů nevzali ani malou lékárničku. Pikeovi se na tom od začátku nic nelíbilo. Jak by celé to dobrodružství vypadalo, kdyby ho organizoval sám?

Přemýšlet o tom nemělo smysl. Musel jednat. „Hondo, potřebuju Freenu a Doshe dostat ven. Ale přivedu pomoc. Jasný?“

„Chceš být hrdina,“ ucedil Hondo.

Na to Pike ani nepomyslel, ale nehodlal se hádat. „Možná jo.“ Vstal.

Třesoucí se Freena se bránila: „Já ho neopustím.“

„Jdi s Chrissym,“ houkl na ni Hondo zdola. „Nic se neděje.“

Pike ji chytl za zápěstí. „Slibuji, že se vrátíme.“

Dlouho hleděla dolů, než přikývla. „Dobře.“

„Hele, jestli najdeš fázer,“ zavolal Hondo zařval, „chci ho zpátky.“

Pike se tunelem s belhající Freenou v závěsu vracel mnohem pomaleji. Celou dobu v hlavě počítal. Mojave mělo k dispozici jeden raketoplán záchranné služby vybavený transportérem. Najde způsob, jak se venku se záchranáři spojit, pak se vrátí zpět, aby jim poskytl informace o místě, kde se Hondo nachází. Bude to stačit, aby ho dokázali zaměřit? Dokáží to transportéry? To netušil. Ale musí to zjistit.

Doshe nalezl na stejném místě a spolu s Freenou prorazili do hlavního tunelu větší otvor. Po celou dobu neúnavného běhu ke vchodu připomínal rachotící hřeben trojici, ať si pospíší. Každý malý záchvěv lákal Freenu vrátit se pro Honda, ale Pike pobízel skupinku k pohybu.

Nakonec spatřil světlo – oslňující a zářivé. Svaly napjaté od začátku celého toho utrpení se mu začaly uvolňovat. Vyjde to. Všichni už byli z hory téměř venku. A dostane ven i Honda. A pak bude muset vážně přehodnotit jejich přátelství.

Ale nevyšlo to.

Když se Dosh a Freena svalili před vchodem na zem, Pike se dopotácel ke staré hornické boudě, u které Hondo ukryl své vozidlo, a aktivoval v něm nouzový komunikátor. O pár minut později dorazilo vznášedlo, následované dalším a pak dalším; více složkami, než kolik čekal, že jich sem tak rychle doletí. Pike se zaradoval –

– alespoň zpočátku. Dozvěděl se, že záchranáři byli blízko kvůli zlomu Garlock, který vede podél severního okraje Mohavské pouště. Nešlo o nijak zvlášť aktivní ohnisko; Pike nikdy po dobu, co tu žil, zemětřesení nepocítil. Menší seismické otřesy se však sem tam ozvaly v reakci na drobné vzruchy, jakými byly například nepovolené výkopy.

A tak než stačili záchranáři zaměřit na Honda transportér, dal o sobě zlom vědět znovu. Podle senzorů chlapec zemřel na místě.

Pike asi hodinu seděl před hornickou boudou celý otupělý, nikoli však lékem, kterým ho lékař nadopoval. Utěšoval své truchlící přátele, jak nejlépe uměl, dokud si neuvědomil, že sám by potřeboval utěšit.

„Právě mi řekli, že pátrání odvolávají,“ zavrtěl Pike hlavou. „Byl jsem moc pomalý.“

„To neříkej,“ opáčil Dosh. „Pomohl jsi nám.“

„Tak jsem měl zkusit něco jiného. Měl jsem se tam spustit, a vytáhnout ho.“

Pak bys byl taky po smrti,“ namítla Freena. „Všichni bychom byli.“ Modré oči měla úplně zarudlé. „Chrisi, já ho miluju, a stejně jsem nezůstala.“

Jo, ale já mu to slíbil. Pike se zadíval ke vchodu do tunelu. Spoléhal na mě. Jen jsem nebyl dost schopný.

Když dorazili dospělí, pochopil, že potíže teprve začaly. Bude následovat vysvětlování. Rodiče a opatrovníci budou zuřit. Správní orgány jim vyměří tresty.

Pike se už rozhodl, že vinu vezme na sebe.

Bude to zlé, opravdu zlé. Něco takového by mohlo zmařit veškeré jeho naděje do budoucna. Stát se pilotem raketoplánu. Zřídit si vlastní ranč. Dát se ke Hvězdné flotile. Bylo hloupé o čemkoli z toho teď snít. Jeho osud byl pohřbený pod žulovou horou.

Pohřbený, ale ne mrtvý.

Bude kopat dál.

VÝBUCH

PŘÍCHOZÍ ZPRÁVA

PRO: KAPITÁNA C. PIKEA • U.S.S. ENTERPRISE • NCC-1701

OD: VICEADMIRÁLA K. CORNWELLOVÉ,

VELITELSTVÍ HVĚZDNÉ FLOTILY

POHOTOVOST. NEPŘÁTELSKÉ STŘETY S KLINGONSKOU ŘÍŠÍ. VYHLÁŠEN VÁLEČNÝ STAV.

LODĚ CLARKE, EDISON, EUROPA, SHENZHOU, SHRAN, T’PLANA-HATH, YEAGER BYLY ZNIČENY.

S LÍTOSTÍ VÁM OZNAMUJI, ŽE KAPITÁN GEORGIOU BĚHEM BOJŮ ZMIZELA/PRAVDĚPODOBNĚ BYLA ZABITA.

ENTERPRISE SETRVÁ V MLHOVINĚ PERGAMUM, MISE NEZMĚNĚNA. NEVRACEJTE SE.

ŠIFRUJTE VEŠEKRÉ NÁSLEDUJÍCÍ ZPRÁVY PODLE NAŘÍZENÍ 46A.

KONEC PŘENOSU

1

Říjen 2256

U.S.S. Enterprise

Mlhovina Pergamum

„Proleťme tím!“

Kapitán Christopher Pike své rozhodnutí zakřičel na posádku můstku hvězdné lodi Enterprise už podruhé, ale ani on sám své zvolání neslyšel. Po celé hlavní obrazovce se posledních několik minut rozprostíralo černé mračno a loď se divoce zmítala. Tiché hučení plavidla ustoupilo rámusu třesoucích se přepážek.

„Vstoupili jsme do pásma kappa!“ křikla poručík Džamila Aminová. Navigátorku, jednu z řady nových členů posádky, bylo sotva slyšet, i když seděla pouhých pár metrů od kapitánského křesla. „Vnější hranici prorazíme za dvacet sekund!“

Slovo „prorazíme“ mě za současných okolností tolik netrápí, napadlo Pikea odpovědět, ale bál se, aby si někdo nemyslel, že se v hukotu snaží sdělit něco důležitějšího. Rozhlédl se kolem sebe. Zvykl si už téměř na všechno, co si na hvězdnou loď vesmír obvykle přichystal, ale průlet hustou hmotou k jeho oblíbeným překážkám nepatřil.

Enterprise to samozřejmě zvládnout dokázala; vesmír netvoří pouze vakuum a hvězdná loď musí být schopná proplout bez újmy třeba i oblastmi vyplněnými plazmatem. Vesmírné plavidlo však neustále reaguje na bezprostřední okolí a vyrovnává se při sebemenším nárazu pevného materiálu. Rychlý průlet hustým médiem tak přenášel veškeré napětí skrz štíty a trup natolik silně, aby si na něj stěžovaly i přepážky.

Někteří členové Flotily přirovnávali ten strašidelný zvuk ke skřípění staré dřevěné lodi. Pikeovi to připomínalo horu, která ho v sobě nechce mít.

Třes a rámus pomalu ustávaly a výjev na obrazovce se změnil z olejovité černi na pouhou olejovitou. „Mlhovinná vrstva kappa je za námi,“ ozval se od kormidla poručík Raden. „Ale možná bychom se měli vrátit a vyzvednout zbytek trupu!“

„Klid, Radene,“ chlácholila ho Aminová. „Tvá kráska zůstala nedotčená.“

„Tomu uvěřím, až si ji budu moct prohlédnout sám,“ odpověděl Ktarian. „Dřív ne!“

Přední konzole Pikeova můstku byly nově obsazené, jelikož jak Joši Ohara, tak veterán José Tyler zaslouženě získali vlastní velitelské posty. Zatímco Aminová se už zabydlela, Raden se k Enterprise stále choval jako ke vznášedlu svých rodičů, na kterém se bál zanechat byť jediný škrábanec. To dodalo jinak skvělému kormidelníkovi na nervozitě, která korespondovala s jeho vykulenýma zlatýma očima.

„Skenuji pásmo lambda,“ ohlásil z vědeckého stanoviště mladík s vlnitými vlasy. „Měřím rychlost, směr a částicové složení.“

„Děkuji, pane Connolly,“ přikývl Pike. „Smůla, pane Radene. Tahle bariéra má tolik vrstev, kolik je písmen v řecké abecedě.“

Vlastně jich bylo o dvě méně, ale nebyl tu Spock, aby ho opravil. To bylo jen dobře: Vulkánec byl tam, kde být měl. Pike Enterprise nařídil předčasný návrat hned druhý den poté, co si přečetl zprávu z Hvězdné flotily o vyhlášení války. V té době se Spock nacházel v přední části sekundárního trupu a pracoval na novém programu pro navigační deflektor. Pike předpokládal, že je stále tam a do systému zadává údaje, aby se mohli přizpůsobit všem novým prostředím, na která narazí.

„Údaje z pásma lambda potvrzeny. Přeposílám je strojovně a navigaci,“ oznámil Connolly. „Oxid uhelnatý a dusík, prachové částice rozptýlené v suspenzi. Tentokrát méně amoniaku. Na vnějším okraji převládá formaldehyd.“

„To se hodí. Právě se cítím akorát na balzamování,“ zazubil se na poručíka Pike. Před mladými důstojníky nikdy nedával najevo své obavy, zvláště ne na tak pekelném místě, jakým byla mlhovina Pergamum.

Její jméno ji vystihovalo. Kolosální vesmírné těleso známé na lodi jako Pergamum bylo pojmenováno podle města, v němž se podle Knihy zjevení nacházel Satanův trůn. Svému názvu dostálo. Horoucí rudá a oranžová se střídaly se sytě černými formacemi pohlcujícími světlo, díky čemuž mlhovina připomínala peklo natolik, že i upjatá astronomická nomenklatura Hvězdné flotily cítila potřebu sáhnout po metaforách. Přestože se nacházela daleko od centrálních soustav Federace, rozkládala se poblíž křižovatky tras oblíbených civilními prospektory. Navíc spousta lodí se z oblasti nikdy nevrátila. Pike dostal za úkol zjistit proč a zároveň provést rozsáhlý průzkum, který měl trvat celý rok.

Pikeovi stačilo strávit v Pergamu pouhých pár dní, aby poznal, že nebezpečí netkvělo v blízkosti Pergamu k nedaleké mlhovině Ionite hemžící se lurianskými piráty, Pergamum bylo prostě příliš drsným místem pro lodě, které na ni nebyly stavěné. Enterprise to ale zvládla. Pike stihl prozkoumat podrobněji pouhou hrstku vybraných světů, když dorazilo hlášení o vyhlášení války.

Jednalo se o pouhou krátkou opakující se textovou zprávu vysílanou na otevřeném subprostorovém kanálu s extrémně nízkou frekvencí, jejíž signály mohly alespoň občas proniknout mračnem. Z časového údaje Pike vyčetl, že ji Hvězdná flotila začala poprvé vysílat už před delší dobou – před několika měsíci, pouhé dny poté, co pronikli do mlhoviny. To mu usnadnilo rozhodnutí, že část, která mu nařizovala zůstat v Pergamu, už nemusí platit.

Možná to byla pouhá záminka, ale jemu na tom nesešlo. Shenzhou byla zničena. Pokud padli i ti nejlepší, sdělil v turbovýtahu Uně, určitě nás potřebují.

A koně šetřit nehodlal. Běžný odlet by znamenal se celé dny plahočit, aby obletěli Acheronskou formaci – drsnou oblast pojmenovanou po řece protékající podsvětím – plnou jedovatých plynů a ohraničující okraj Pergamu pozorovatelného od pozemského Slunce. Pro Federaci budou možná zásadní i pouhé dny.

„Lambda za deset sekund,“ ohlásil Raden. Ohlédl se. „Stále máme čas změnit kurz, kapitáne, a najít čistší oblast.“

„Vždycky slyším rád, že existují i jiné možnosti, pane Radene,“ odvětil Pike. „Připravte se.“

Další mračno, další otřesy, tentokrát horší než předtím. Pike se zadíval dopředu na svou neúnavnou první důstojnici, komandéra Unu, která z operačního stanoviště můstku sledovala stav plavidla. „Štíty drží,“ oznámila. „Integrita trupu nominální.“

„Oslík“ Schmidt by se musel smát, pomyslel si Pike. Moje „zkratka“ možná bude trvat déle než ta jeho. Ale jeho posádka to nedopustí. S důstojníky na můstku, v hlavní strojovně a se Spockem u deflektoru Enterprise neustále měnila tvar štítů, aby odhalila nejlepší úhel letu, přestože ji formace mraků neustále překvapovaly.

„Tohle není ideální místo,“ otřel si Raden pot z laloků na čele.

Tentokrát ve svých obavách nebyl sám. Una se ohlédla na kapitána, jako by říkala: „Jste si opravdu jistý, že chcete pokračovat?“ Víc by si jeho nejbližší rádkyně pravděpodobně před posádkou vyslovit nedovolila.

„Pomalu vpřed.“

O pět minut později jim prázdnota mezi vrstvami umožnila si na chvíli oddechnout a kapitánovi poskytla čas posádce můstku stručně vysvětlit důvod jejich náhlého návratu. Bylo důležité, aby chápali naléhavost situace stejně jako on. Pár jich mělo mezi důstojníky postiženými klingonskými útoky přátele a spolužáky a všichni znali Shenzhou z jejich loňského společného dobrodružství na Sirse III. Vědecký důstojník Connolly, jak věděl, byl připraven přestoupit k bezpečnosti, bylo-li by třeba.

Celé lodi Pike ale nic neoznámil a ani se k tomu nechystal. Na palubě Shenzhou sloužila i Michael Burnhamová. Věděl, že Spock s ní sdílí rodinné pouto; nebyly to zprávy, které by se měly šířit veřejným rozhlasem.

„Fí, další oblast před námi,“ vzdychla Aminová.

Raden na ni podhlédl. „Myslel jsem, že jsme teprve u mí.“

„Ne, Myslela jsem fí jako povzdech. Ne jako písmeno v –“

„Nechme toho,“ zarazil ji Pike. S další neprůhlednou stěnou zvětšující se na obrazovce nebyl na vtipy čas.

„Hustá, ale úzká.“ Connolly studoval své údaje. „Na druhé straně by to nemělo být tak zlé.“

Pike při pohledu na bariéru zbledl. „Jste ochotný přísahat, že má i druhou stranu?“

„Spock upravuje štíty, aby byly maximálně účinné,“ ozvala se jednička.

Nu což, chtěl jsem to já, pomyslel si Pike. „A je to tu zase.“

Enterprise se vrhla do temnoty. Nastalo pár lehkých otřesů, ale hvězdná loď tentokrát objevila cestu, kterou se prolétalo mnohem snáz. Pike si za všechny úlevou oddechl. „Tak tahle nebyla tolik –“

Náhle loď zasáhla rázová vlna, odhodila Enterprise dopředu, přehodila záď přes příď a vyhodila několik členů posádky z křesel. Umělá gravitace a inerciální tlumiče dokázaly zvládnout celou řadu různých otřesů, takovýto ovšem ne. Na můstku se rozječely klaxony poplachu a let o překot pokračoval.

Pike, kterého náraz vyhodil dopředu, se ocitl mezi Radenem a Aminovou a srazil je oba ze židlí. Kormidelník se držel konzole, mačkal jedno tlačítko za druhým a snažil se vrátit loď do původního stavu. O několik okamžiků později byla Enterprise opět stabilní.

„Zastavit.“ Pike se rozhlédl. „Jsou všichni v pořádku?“

Connolly vstal z místa, kam byl odhozen, a zády narazil do zábradlí velitelského centra. „Štěstí, že je tady to zábradlí.“

Jeho kormidelník a navigátorka se vrátili na svá místa, zatímco Pike usedl zpět do kapitánského křesla. „Co to sakra bylo?“

Una už na problému pracovala. „Za námi se objevila vlna neznámé síly.“

Raden se zamračil. „Co ji vyvolalo?“

Connolly si prohlížel údaje. Promluvil váhavě: „Charakter výbuchu –“ začal, ale odmlčel se.

Pike se k němu otočil. „No tak, co si o tom myslíte?

„Možná mi z toho jde pořád hlava kolem. Kdybych si tím nebyl jistý, řekl bych, že to byla… exploze fotonového torpéda, které vybuchlo někde v tom marastu za námi.“ Pohlédl na Pikea. „Ale já vím, že to možné není.“

Torpédo? Všechny oči se stočily k nadporučíku Nhan, nové velitelce bezpečnosti. Až dosud neměla dlouhovlasá Barzanka na svém stanovišti příliš mnoho práce, musela se jen držet. „Většina našich senzorů je zaměřená dopředu,“ odpověděla Nhan. „Totéž platí pro štíty.“ To nikdo nezpochybňoval. „Ale na zádi jsem nic neviděla. Už týdny jsme na nikoho nenarazili. Jen na sondy.“

„A polovina z nich byly naše,“ dodal Pike. Staré a poničené předchozími průzkumy. „Jak nás mohlo torpédo zasáhnout tak silně?“

„Je to tím médiem,“ vysvětlil Connolly. „Kusy hmoty do nás vrazily jako tsunami. A nemohli jsme je spatřit, ani kdybychom chtěli. Ne v tomhle marastu.“

„Přesto zkontrolujte záznamy,“ nařídil Pike. „Museli jsme něco zachytit.“

Nhan se do toho ihned pustila.

„Přicházejí zprávy o škodách,“ oznámila Una. „Ať to bylo cokoli, na zádi nám chyběly štíty.“

Pike se zamračil. Věděl, kde by měl být. Podíval se k technickému stanovišti, u kterého sloužil jako zástupce svého oddělení tellaritský poručík. „Jallowe, budeme mít pořád warpový pohon, až vyletíme ven?“

Jallow zuřivě ťukal do konzole. „Nevím, pane. Čekám na hlášení.“

Una přimhouřila oči a obrátila se k Pikeovi. „Neměli bychom přestat, kapitáne?“

Vždycky se mě snaží zachránit před sebou samým. „Ne,“ odpověděl a vstal. „Můstek je váš. Obnovte kurz, jakmile to impulzní pohon dovolí.“ Vydal se k turbovýtahu. „Právě jsem si vzpomněl, že máme v podpalubí superstar.“

Zatvářila se tázavě. „Kapitáne?“

„Našeho nového šéfinženýra. Možná se mu podaří zacinkat svými dvěma Cochranovými medailemi a dostat nás domů, než válka skončí.“

2

Válečná loď Zhouba

Mlhovina Pergamum

„Vaussi, ty jsi skutečně imbecil. Už o tom nijak nepochybuju; jsi stejně hloupý, jak vypadáš.“ Baladon chytil svého poručíka pod krkem, a přimáčkl ho k přepážce. „Kdyby nebylo lži, kterou matka o našem příbuzenství neustále vypráví, už bys tryskem letěl do kosmu.“

Vauss se snažil sevření svého mohutného staršího bratra uniknout. Pokoušel se promluvit, ale bez úspěchu. Mohutní a žlutavě šedí Luriané měli obličeje, které povětšinou vypadaly jako kousky seschlého ovoce. Jeho začal pomalu jasně světélkovat.

„Cože?“ otázal se Baladon hrubým hlasem a vycenil zuby. „Chceš přiznat svou první chybu? To, že jsi přežil vlastní dětství?“

U řídícího stanoviště Baladonův navigátor – a rovněž jeho další bratr – bez většího zájmu zamumlal: „Dusí se. Nebo tak něco.“

„Grhchrk.“

Baladon se pokusil své sourozence uškrtit už mnohokrát předtím, a tak dobře věděl, kolik toho Vauss vydrží. Zabít Luriana nebylo snadné. Jejich těla byla vybavena záložními orgány, jako by evoluce tušila, jak hloupí někteří z Baladonových příbuzných jednou budou. Někdo, kdo by se dokázal omylem napít použité chladicí kapaliny z reaktoru, zkrátka potřeboval jeden, dva záložní žaludky.

Baladon přiblížil hlavu na několik centimetrů od bratrova obličeje a zadíval se mu do vypoulených žlutých očí. „Měli jsme jedno jediné fotonové torpédo, Vaussi. A tys ho promarnil.“

„Pchrkgr,“ odpověděl Vauss.

Baladon to vzal jako omluvu a uvolnil stisk. Vauss padl na podlahu a lapal po dechu.

„Vybuchlo příliš brzy. Přišli jsme kvůli tobě o Enterprise.“

„Ne… kvůli… mě,“ zamumlal sípavě Vauss. Ukázal prstem. „Může… za to… Jeld! Loď byla… moc daleko.“

Navigátor, jejich mladší bratr, odsekl: „Mračno je tu příliš husté.“

„Loď je moc daleko. Řekl jsem, ať letíme blíž!“

„Přímo bychom se jim naservírovali!“

Servírovat. To slovo a jeho asociace s jídlem všechny uklidnily. Baladon věděl, že na Luriany plné žaludky zabírají a přináší jejich společnosti stabilitu. Bylo to také nejdelší slovo, které mnozí z jeho příbuzných znali.

Baladon se odvrátil od bratra a prošel se po zchátralém můstku Zhouby. „Nemusíme se hádat,“ pronesl svým nejvíce velitelským hlasem, když se sesul do velitelského křesla. „Všichni jste neschopní stejně. Fungujete jako součástky stroje, který neumí vůbec nic. Až budu umírat, budu moci s hrdostí prohlásit: Každý člen posádky na palubě přispěl k mému skonu.“

Několik přítomných na můstku propuklo v jásot. Baladon zavřel oči a povzdychl si.

Nebyla vůbec pravda, jak kolovalo mezi ostatními ve vesmíru, že v říši Lurianů je králem ten, kdo umí ovládat automatické dveře. Řada vůdců, které Baladon poznal, že by totiž v tomto testu zdaleka neuspěla. Proto také odešel. Narodil se do rodiny korzára, měl potřebné předpoklady, ale také dar rozumět slovům. To ho odlišovalo od většiny Lurianů, kteří si své myšlenky nechávali pro sebe – pokud nějaké měli. Svými chytře znějícími proslovy k sobě přitáhl pozornost a nasliboval velké bohatství rodinám válečníků, kteří se k němu na jeho pirátských výpravách mimo mlhovinu Ionite přidají. Nedaleká mlhovina Pergamum, jak ji nazývaly ukradené mapy Hvězdné flotily, byla větší a povětšinou neprozkoumaná, snadno se proměnila v obrovské hájemství ideální ke drancování a dobývání.

Zmýlil se však ve dvou věcech. Ukázalo se, že rekruti, o nichž doufal, že budou chytřejší než jeho příbuzní, jsou stejně neschopní – sotva dokázali řídit loď. A plýtvali jeho drahocennou municí z černého trhu na těch pár cílů, které vystopovali. Kořist byla velmi skrovná, protože podmínky v Pergamu se ukázaly být o poznání drsnější než v jejich domovské mlhovině. Týdny neviděli nic víc než opravářské moduly –

– dokud se neobjevila Enterprise. Nehybný obraz hvězdné lodi stále přetrvával na obrazovce na pravoboku a vysmíval se jejich selhání. Sledovací sondy Zhouby ji zahlédly už před několika dny; stavba sond pro použití v mlhovinách byla jedním z oborů, v nichž Luriané vynikali. Baladon loď Hvězdné flotily pronásledoval a pomocí mračen kryl své přiblížení. A pak, právě když se Enterprise zastavila u obří planety známé na mapách jako Susquatane, se hvězdná loď náhle otočila a zamířila k okrajům mlhoviny.

„Nikdo nás neviděl,“ namítl Jeld. „Měli jsme jasný výhled.“

„Nezačínej zase,“ napomenul ho Vauss a mnul si krk. „A bylo to jen jedno torpédo.“ To bylo další dlouhé slovo, které Vauss znal. Ukázal na obraz Enterprise. „Co by jí dokázalo způsobit?“

„To samé, co vždycky,“ zavrčel Baladon. „Zasáhlo by nechráněnou záď a pak bychom na ni vyslali přepadové moduly. Nemůže mít na palubě víc než pár stovek lidí. Máme spoustu mužů dychtivých zabíjet na povel.“

„Chtějí hlavně jíst,“ namítl Jeld. „A já taky.“

To Baladon nechtěl slyšet – ale cosi slyšel. Žluté oči se pohnuly. „Co je to za zvuk?“

„Rogall pípá,“ ukázal Vauss na komunikační stanoviště, přesněji řečeno na mrtvolu, která se na ni zhroutila a vykrvácela. Spojovatel během předchozího pronásledování oznámil, že zavolá Enterprise, aby loď Hvězdné flotily požádal o zpomalení. Sotva přiložil ruku k ovládacímu panelu, Baladon ho zprostil funkce. Ze zad nešťastného Luriana stále trčel velitelův nůž.

„Co je to?“

„Zpráva,“ oznámil Vauss, když odstrčil mrtvolu stranou. Nahlas četl z něčeho, co znělo jako odposlech: „Pohotovost. Nepřát… střety… s Kling… íší…“

„Klingonská říše,“ dovodil si Baladon.

„…hlášen válečný stav…“

Po nekonečném čekání, než Vauss dočte celou zprávu, udeřil Baladon pěstí do dlaně. „Tím se to vysvětluje! Proč spěchali opustit mlhovinu a proč byli ochotni letět tou nejhorší možnou cestou.“

Jeld se zamračil. „Pak se tedy nevrátí.“

„Ještě z ní nejsou venku, což znamená, že máme stále šanci.“ Baladon se zadíval na obrazovku na zdi a mnul si holou bradu. „Loď Hvězdné flotily vybavenější než všechny, které jsme kdy viděli. Ptám se tě, Vaussi: Jakou by mohla mít pro Klingony cenu?“

„Klingoni mají rádi hezké lodě?“

„Ne, ty můj milý hňupe. Pokud jsme nikdy předtím nic takového jako Enterprise neviděli, můžeš se vsadit, že oni taky ne. Když jim tu loď přivezeme – nebo jen její raketoplán, pohovku na ošetřovně či jídelní lžíci – bude pro ně mít větší cenu než pro nás!“

„Kolik?“

„To ví jen štěstěna.“ Baladon zapraskal klouby. „Sledujte Enterprise, bratři. Tentokrát to uděláme správně.“

A pokud ne, pomyslel si, brzy ze mě bude jedináček!

3

U.S.S. Enterprise

Mlhovina Pergamum

„Kapitáne!“ Avedis Galadjian málem přeskočil počítačovou konzoli, na které pracoval, když si všiml, že Pike vkročil do hlavní strojovny. „Vítejte!“

„Nadporučíku.“

„Doktore postačí.“ Pozemšťan v červené uniformě popadl kapitána za ruku a energicky mu s ní třásl. „Jen zřídka vás tu vidím. Dnes je to tu samé vzrušení a jsme rádi, že vás tu máme.“

„Děkuji, doktore, ale my si tady nepodáváme pokaždé ruce.“

„Jsem to ale blázen.“ Galadjian, šedesátiletý muž s úhledně uhlazeným šedivým plnovousem, pustil Pikeovu ruku. „To je škoda, ale protokol chápu.“

„Jistě.“ Alespoň už nesalutuje, pomyslel si Pike. „Téměř už jsme prolétli Acheronskou formací. Jaký je váš stav?“

„Výtečný! Šlo to velmi dobře.“

Jinou odpověď bych od něj ani nečekal, ušklíbl se pro sebe Pike. Galadjianovo křestní jméno znamenalo v jeho rodném jazyce „dobré zprávy“, a tak na sebe přezdívka nenechala dlouho čekat. Kapitán pozoroval mladší techniky, kteří kmitali, aby plnili své úkoly. „Hádám, že jste si i tady dole všimli těch otřesů?“ Jako na povel sebou Enterprise znovu smýkla a otřásla se. „Asi takovýchto?“

„Samozřejmě, že jsem je cítil. Velmi vzrušující.“

„A to vzrušení vás nijak neznepokojilo?“

Galadjian zamířil k jednomu z displejů strojovny, pak se otočil, jako by ho právě něco napadlo. „Víte, kapitáne Pikeu,“ zamával energicky rukama, „výpočty pro vytvoření magnetodynamického obalu, ve kterém cestuje plavidlo P skrze médium M, aniž by došlo k újmě cestujícímu C, jsou jednoduché matematické rovnice. Na co nejsem zvyklý, je, že se sám stávám součástí úlohy.“

„Je z vás pan C.“

„Doktor C. Ale ano, je. Moje přítomnost ze mě dělá v této soustavě víc než pouhého pozorovatele. A to představuje riziko. Kdybych svým přirozeným pocitům dovolil, aby měly vliv na mé myšlení, mohly by značně ovlivnit i mé výpočty a způsobit chybu.“

„Anebo nás nasměrovat na méně hrbolatou cestu.“

„Ach, nicméně proměnné cestujících jsem již zohlednil a naše cesta probíhala zcela v rámci stanovených parametrů.“

To je úleva, oddychl si v duchu Pike. „A co ten ohromný hrbol, o který jsme zavadili před chvílí?“

„Hrbol?“ Galadjian si jej pozorně prohlížel. „Můžete mi jej trochu přiblížit.“

„Když se naše loď roztočila. Toho jste si musel všimnout.“

Galadjian přikývl. „To bylo také velmi vzrušující. U nás v ústavu podobné věci nezažíváme.“

„Poručík Connolly si myslí, že mohl být způsoben fotonovým torpédem.“

„Foton–“ zadrhl se Galadjian. Naklonil hlavu na stranu. Jeho tmavé oči se na okamžik zahleděly do prázdna, jako by nové informace potřebovaly čas proběhnout vnitřními kanály, které dokázal spatřit jen hlavní inženýr. „To je pozoruhodná možnost,“ prohlásil po chvilce. „Obrátíme se na naše dobré a věrné přátele, záznamy senzorů.“

„Nadporučík Nhan už začala data shromažďovat.“

„Výtečně! Podívám se, jestli k tomu dokážu něco doplnit.“ Když Galadjian zamířil ke vzdálenému terminálu, vstalo ze svých stanovišť několik techniků, aby se k němu připojili.

Pike se opřel o přepážku a čekal – a znovu se rozhlédl po pobíhajících důstojnících. Neviděl nic neobvyklého: pokud drsný průlet Enterprise znamenal pro loď krizi, nebylo po ní ani stopy. Pracoval tu tým zkušených lidí –

– tedy až na jednoho. Dokonce i praporčíci dosáhli ve Hvězdné flotile dál než Galadjian.

Fakt, že Enterprise byla výstavním kouskem Hvězdné flotily, vedl k tomu, že velmi poptávané místo hlavního inženýra se změnilo v tak trochu horkou půdu. Lidé přicházeli a odcházeli, často si s sebou brali personál; někdy se i vraceli. Kursley, Marvick, Plamenný půvab, Burnstein – dokonce i velitel transportu Pitcairn během jedné z misí nakrátko obsadil nejvyšší technický post. Jako poslední místo hlavního inženýra opustila Caitlin Barryová, která si těsně před misí do Pergamu s sebou nakrátko odvedla i skupinku asistentů, aby pomáhala v loděnicích Flotily při stavbě lodí třídy Constitution. Po vypuknutí války však Pike netušil, jestli se kdy vrátí. Doufal, že ano. Jeden z nižších důstojníků, které si Barryová vzala, Scott, se zdál být celkem bystrý.

Galadjian byl ve fyzice warpu stejně úspěšný jako Richard Daystrom ve výpočetní technice, byl dokonce slavnější, protože se rád bavil s laiky i médii. Kde se jiní teoretici často chovali odtažitě a nepřístupně, Galadjian se domníval, že jeho složité modely nejsou nikdy úplné, pokud z nich není nadšený i průměrný člověk. Galadjianovo umění ve fyzice štítů a jejich interakce s mlhovinami z něj učinily ideální volbu pro misi do Pergamu. Řada jeho zlepšováků si našla cestu do posledního vylepšení a optimalizace Enterprise pro cestování mlhovinami. Ačkoli Pike chápal, proč Galadjian získal svou hodnost – byť jen čestnou –, stále netušil, proč tento člověk vůbec toužil letět do vesmíru.

Jeho pověst však udělala dojem jak na Spocka, tak Unu a podle všeho se na lodi zabydlel. Kolegy techniky si Galadjian získal svou nevázaností. Poslední dobou měl Pike při každé návštěvě hlavní strojovny pocit, že se zatoulal na afterparty udílení Cochranovy ceny, na níž Galadjian klábosil o nejnovějších objevech, jako by to byly ty nejšťavnatější drby široko daleko.

Asi po měsíci se Pike rozhodl, že pochůzky nechá na Uně.

Současná konverzace byla u konce. „Kapitáne, analýza je hotová.“ Galadjian ustoupil od terminálu a jeho podřízení se vrátili na svá stanoviště. Zvedl z paluby šálek a talířek, které během otřesů spadly, a podržel je před Pikem. „Představme si, že tento talíř je Enterprise a šálek projektil letící vysokou rychlostí–“

„Základy fyziky jsem absolvoval, doktore. Hvězdná flotila je obvykle ráda, když jí její kapitáni rozumějí.“

„Jistě, samozřejmě!“ Záhy po společném působení na lodi Pike zjistil, že se ke Galadjianovi může chovat trochu jízlivě, protože si doktor sarkasmus buď neuvědomuje, nebo mu nevadí. Hlavní inženýr odložil nádobí a zavedl Pikea k terminálu.

Ukázal na displej. „Podle struktury poškození zádi a gondol a množství zjistitelných částic s devadesátipětiprocentní jistotou předpokládám, že jsme byli vystaveni reakci antideuteria s magnetickým borotenitem čtyři celé osm kilometrů za naší pozicí.“

„Jen pětadevadesát procent, hm?“ Pike sledoval údaje. „Vypadá to jako torpédo, jen ne naše.“

Galadjian se usmál. „Pokud k podobným reakcím dochází přirozenou cestou, jsme na správném místě, protože o něčem podobném je potřeba napsat článek.“

„Jakmile po nás ovšem přestanou střílet. Jaký je odhad škod, doktore? Můžeme bezpečně přejít na warp, až opustíme mlhovinu?“

„Předpokládám, že ano, ale chtěl bych znát Spockův názor, jakmile dokončí práci na hlavním deflektoru.“

Není členem vaší sekce, doktore. „Tohle nepočká. Je to naléhavé, jak jste se už asi dovtípil.“ Ukázal na odložený šálek, který se začal třást. „Co potřebuji, je váš nejlepší úsudek.“

„Ach,“ vydechl Galadjian zmateně. Našpulil rty. „Ano. Ano, všechny systémy by měly normálně fungovat. To vám zaručuji.“ Sepjal ruce za zády a postavil se do pozoru – pózy, která mu dlouho nevydržela, jelikož se loď prudce otřásla a opět vrhla talíř a šálek na zem. Enterprise vlétla do další oblasti husté hmoty. Zadíval se na Pikea. „Obávám se, že jsem ztratil přehled o tom, ve které vrstvě se nacházíme. Tohle je ypsilon nebo fí?“

„Alfabetu jsem přenechal Spockovi.“ Pike zamířil k východu. „Ach, a ještě něco,“ zavolal zpátky. „Pokud budete spolupracovat, řekněte mu, že ho chci vidět, co nejdřív to bude možné. Mám pro něj zprávy.“

„Rozkaz, kapitáne!“

V turbovýtahu uchopil Pike ovládací páku a zamířil na můstek. Dveře se otevřely a naskytl se mu vítaný pohled: na hlavní obrazovce zářily hvězdy.

„Kapitán na můstku,“ oznámila Una a vstala z velitelského křesla. „Pane, tohle byla poslední vrstva formace. Jsme zase venku.“

„Skoro jsem zapomněl, jak vypadá ‚čistý‘ vesmír,“ oddechl si Pike, že jsou pryč z té obří chemické reakce. Přešel k obrazovce a kochal se rozsáhlým vesmírem.

Aminová šťouchla Radena. „Právě jsme si ušetřili měsíc cesty.“

„Ano,“ zašeptal kormidelník. „A ztratili několik centimetrů trupu.“

Pike sevřel čelisti. Zvládli to; nyní nastal čas ohlásit se Hvězdné flotile, ať už bude jejich další úkol jakýkoli.

Obrátil se k posádce můstku. „Moje matka říkávala: ‚Je lepší žádat o odpuštění než o dovolení.‘ Všem jsem vám sdělil, že zpráva, kterou jsem od Hvězdné flotily dostal, byla odvysílána už před časem; co jsem však nikomu nesvěřil – s výjimkou jedničky – je, že jsme také dostali rozkaz zůstat v mlhovině.“

Odmlčel se a čekal na reakci. Když viděl, že se jeho posádka nečekaně uvolnila, pokračoval: „Jak jste pochopili, tento rozkaz jsem nerespektoval, neboť jsem usoudil, že od jeho odeslání uplynulo hodně času na to, aby se okolnosti mohly změnit. Přijímám za to plnou odpovědnost; žádná nepadne na vás. Upozorňuji však, že nechci, aby si někdo z vás myslel, že je tohle správné jednání, pokud jde o rozkazy ode mě nebo budoucích kapitánů, pod kterými budete jednou sloužit.“ Možná dřív, než by se mi líbilo. „Je to jasné?“

Od posádky můstku se mu dostalo přikývnutí a očividného souhlasu. „Dobře. Připravte se přejít na warp. Nastavte kurz na –“

Na komunikační konzoli se ozvalo pípnutí. Poručík Vicente Nicola se dotkl přijímače v uchu. „Kapitáne, volají nás.“

Pike se zamračil. „Je to ten, kdo na nás střílel?“

„Ne, kapitáne. Volá velitelství Flotily. Chce s vámi mluvit, okamžitě.“ Tmavovlasý muž zaváhal. „Je to admirál Terral, pane.“

Terral? Pike se s ním už dříve v řadě politických záležitostí neshodl a žádnou hádku s ním nevyhrál. Ve Hvězdné flotile kolovaly zvěsti, že je „jediným Vulkáncem, který dokáže číst myšlenky na dálku.“ Avšak načasování tohoto volání povýšilo jeho schopnosti na novou úroveň. „Vicu, jak by mohl vědět, že jsme tady –“

Uprostřed věty se zarazil a pohlédl na Unu. Její tvář zůstávala uvolněná a klidná jako vždy; coby pozemšťanka vyrůstající v illyrijských koloniích, převzala za svou emocionální zdrženlivost tohoto nekonfliktního druhu. Pike si její výraz interpretoval jako illyrianskou podobu snahy vypadat nevinně.

„Nesejde na tom,“ prohlásil a zamířil zpátky k turbovýtahu. „Máte velení, jedničko. Hovor si převezmu ve své kajutě.“ Ohlédl se přes rameno. „Pokud se ovšem nechce někdo další přidat a užít si zábavu se mnou.“

Žádní zájemci se nenašli.

4

Válečná loď Zhouba

Mlhovina Pergamum

Baladon nevěřil, že existuje reálná naděje, že mu výměnou za Enterprise Klingoni věnují jeden ze světů Federace, který dobydou. Na něm by založil vlastní lurianskou společnost, nezávislou na vládnoucích Gheljiarech a jejich tupé dynastii. Pozemšťané si za domovské světy rádi volili luxusní planety; proč se vydali studovat páchnoucí kouty Galaxie, nedokázal pochopit. Baladon by rád založil vlastní dvůr a dovolil korzárům, aby oni žádali o práci jeho.

Tedy pokud Klingoni uzavírají dohody.

„Pořád sledujeme kurz Enterprise?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl Jeld. „Ale letí rychle.“

Baladon přikývl. Nebál se, že by kořist ztratil. Sledování plavidla mlhovinou bylo jedním z mála lurianských přirozených nadání, které si jeho druh zdokonalil létáním v domovské mlhovině Ionite. Mračna nakonec Enterprise zase zpomalí.

Vauss u taktického stanoviště ukázal prstem na obrazovku. „Něco tam je.“

„Ha!“ tleskl Baladon a vyskočil z křesla. „Dřív, než jsem čekal. Museli zastavit. Možná jsme jim přece jen napáchali škody.“ Přistoupil k onomu proklatému komunikačnímu stanovišti a aktivoval frekvenci pro celou loď. „Tady Baladon, mí věrní. Zdá se, že i blázni mohou dojít vykoupení, když historie nabídne svou náruč.“

Jeld tiše zabručel, „Nemají tušení, co jim říkáš.“

„Považujte náš poslední pokus pouze za cvičení,“ pokračoval Baladon. „Shromážděte se u útočných modulů a připravte zbraně. Při útoku na Enterprise odrazíte členy Hvězdné flotily s maximální silou.“ Zasmál se. „Nejsou to od přírody dobyvatelé, takže by to mělo být –“

Najednou se ozvala ohlušující rána. Zhouba se otřásla, srazila Baladona na zem a několik jeho důstojníků z jejich stanovišť. Rozezněly se klaxony.

„Vystřelili na nás!“ zařval přes rámus Vauss.

„Nesmysl,“ odbyl ho Baladon, který se zvedl na kolena opřený o konzoli. „Pamatuj, kde jsme! Enterprise se nachází daleko před námi. Navedls nás do nějaké vlny hustého materiálu, nebo možná –“

Další rachot a další náraz, který ho položil na záda. Baladon se kutálel po palubě a zuřil. Tentokrát, než stačil cokoli říct, udeřila třetí rána. Zhouba nadskočila a zvuk impulzního motoru utichl.

„Teď už jsme zastavili,“ zvolal Jeld. „Pořád si myslíš, že jsou daleko před námi?“

Baladon zaskřípal zuby a zadíval se k přednímu průzoru. Temné plyny – možná pohybující se silueta? Vstal. „Nabijte zbraně. Najděte ji!“

Vauss, schoulený za řídicí konzolí, se napřímil a pokusil se zaměřit. „Nevidím ji.“

Baladon přiskočil k taktickému. Vyřeší si to sám. Když se k pultu postavil, ozvalo se zadunění.

Co to je?

Jedno klapnutí, pak další, při každém sebou Zhouba lehce škubla. Baladon si stále ještě dával dohromady, co se tady odehrává, když ho Vauss popadl za paži. „Bratře, podívej!“

Venku za průzorem se k přídi Zhouby řítil mohutný válec, poháněný manévrovacími tryskami přimontovanými k zaoblenému povrchu. Chvilku se zdálo, že objekt průzor prorazí, ale místo toho narazil plochou stanou do trupu pár metrů napravo. Pak se ozvalo zatím nejhlasitější dunění.

Baladon okamžitě pochopil, co bude následovat. „Prořezávají se k nám!“ Přepážka okolo místa nárazu se na několika místech rozzářila, jak se laserové hořáky zakously do trupu. Útočné moduly Zhouby fungovaly podobným způsobem, jen s tím rozdílem, že drobné letouny pilotovali Luriané. Tyto podle všeho byly prázdné – z toho plynulo, že jde o zbraně. „Chystají se vysát z můstku vzduch!“

Vypukl chaos, jak se Luriané hlava nehlava hnali hledat skafandry, kterými nikoho nenapadlo můstek vybavit. Čas rychle ubíhal. Třímetrový kovový kruh, který býval částí přepážky, se začal uvolňovat. Jeld vykřikl a všichni popadli nejbližší opory, které se jim naskytly.

Panel odpadl dovnitř a svalil se na palubu. Přes kouř z průřezu Baladon nikde nezahlédl volný prostor mlhoviny, jen další průchod vzdálený několik metrů. O chvíli později se výhled změnil, když se blíž k trupu přitiskl druhý, bližší průchod.

Instalují si vlastní přechodové komory? To Baladonovi napovídalo, že by útočníci mohli posádku Zhouby nechat naživu; to by odpovídalo změkčilým praktikám Hvězdné flotily. Ale kdo mohl tušit, že mají takové schopnosti?

Venku se nyní objevovaly humanoidní postavy poháněné vlastními tryskami. Baladon zaklel. Jeho posádka sháněla skafandry, ale raději by měla hledat zbraně.

„Odrazte nájezdníky!“ zaječel pirát poprvé v životě. Na jiných místech Zhouby se už cosi dělo. Vysoký, pronikavý skřípot se mísil s hlubšími zvuky typickými pro souboj. Baladon, který u sebe vždy nosil zbraň z disciplinárních důvodů, pozvedl disruptor a zamířil jím na nové dveře –

– ale hlasitou sonickou vlnu, která vytryskla z přístroje na improvizovaných dveřích přechodové komory, nečekal. Ostrý zvuk srazil Baladona a ostatní na zem, právě když se dveře přechodové komory znovu otevřely.

To, co překročilo nový práh, se nepodobalo ničemu, co kdy Baladon viděl – ani v bitvě, ani v žádných záznamech o válečných střetech. Dovnitř vnikl dva a půl metru vysoký obr, oděný od hlavy k patě do brnění vyrobeného z jakési načervenalé slitiny. Oblek nebyl zdaleka hladký, trčela z něj řada výčnělků, k tomu tryskový batoh a nepravidelně rozmístěná soustava přihrádek na vybavení a výstroj. Některé součásti vypadaly novější než jiné; značná část jeho povrchu byla odřená a promáčklá, jako by prošel bojem. Brnění se ježilo útočnými systémy: vestavěnými energetickými zbraněmi, něčím, co připomínalo granáty, a jakousi bílou tyčí, kterou postava bez tváře vytáhla a uhodila jí o palubu. Podlahou projel elektrický proud, a členové posádky můstku – ne však vetřelec – nadskočili.

Baladon a několik dalších se vzpamatovali a pokusili se na útočníka vystřelit, jejich střely se ovšem od čehosi odrazily, dokonce k brnění ani nedolétly.

Mají i energetické štíty? zamračil se Baladon. Neměl čas připravit si strategii, dveřmi na zádi totiž na můstek vběhlo několik dalších válečníků. Na rozdíl od prvního vetřelce jejich zbroj vypadala méně poničeně, vládli však stejným množstvím zbraní.

Následný souboj byl stejně krátký, sotva se jeho trvání Baladon stačil podivit, jelikož boj byl tím jediným – s výjimkou jídla – k čemu měli všichni členové jeho posádky talent. Udělal všechno, na co mu samotnému stačily síly. Když se novou přechodovou komorou vyrojili na můstek další vetřelci, mohutný Lurian se divoce vrhl na válečníka, který vstoupil první. Udeřil mu pěsti o brnění, avšak bolestivý zásah v cizinci nevyvolal žádnou reakci. Ani další úder, a ani následující, po kterém mu zbyly jen zkrvavené ruce. Nato vetřelcova ruka vystřelila rychleji, než dokázal Lurian zaznamenat, a svíravým stiskem popadla Baladona za svalnatý krk. Válečník natáhl paži a zvedl mohutného Baladona několik centimetrů nad palubu.

Boj skončil – pro všechny. Na můstek proudily další obrněné postavy. Zatímco Baladon bezmocně zápasil, některé odnesly jeho společníky; Lurianovi spolubojovníci vypadali omámeně, nebyli však mrtví. Další nově příchozí si přinesli elektrická nářadí, kterými začali odstraňovat z paluby jednotlivé konzole. A to včetně pultu zesnulého komunikačního důstojníka, jehož tělo se bezvládně svezlo na podlahu.

„Jsem Kormagan,“ prohlásil vetřelec plynulou lurianštinou slyšitelnou skrz válečníkův průzor přilby bez mechanického zesílení. Postava vrátila Baladona na palubu a pustila ho. „Promluv, jestli mi rozumíš.“

Baladon zakašlal a přikývl. „Vy jste z Enterprise?“

„Co je Enterprise?“

Baladon se shrbil, mohl se teď jen dívat, jak nájezdníci provádějí s jeho lodí to, co on během své kariéry udělal tolika jiným.

Příliš pozdě si uvědomil, že právě zjistil, kdo jsou v Pergamu skuteční piráti.

5

U.S.S. Enterprise

Poblíž mlhoviny Pergamum

„Nejste tam, kde máte být, kapitáne. Kdybyste byl, nemohl bych s vámi vůbec hovořit.“ Na počítači na Pikeově stole překonával světelné roky ocelový pohled admirála Terrala. „Nazvat tuto situaci překvapivou je slabé slovo.“

Pike se usadil do křesla. Věděl, že nemá smysl cokoli zapírat, a tak se rozhodl, že bude příjemný. „Rád vás vidím, admirále. Jste první osoba, kterou s výjimkou mé posádky za poslední měsíce vidím.“

„To je další překvapení,“ opáčil holohlavý Vulkánec. „Očekával jsem, že uvidím váš hologram.“

„Další potíže se systémy.“ I to bylo slabé slovo. Holografické přijímače a projektory na lodi nikdy pořádně nefungovaly; Enterprise je odmítala jako transplantovaný orgán. Vhledem k tomu, že v mlhovině nebyl nikdo, komu by bylo možné poslat zprávu, neexistoval důvod, aby technici systém zprovoznili.

„Předpokládám, že mi řeknete, že technické potíže vysvětlí, proč jste neuposlechl přímý rozkaz. Vaše mise je hotová jen z necelé poloviny.“

Pike se nervózně zavrtěl. „Vaše zpráva nám byla zaslána před několika měsíci, admirále. Domníval jsem se, že bude rozumné vyletět z mlhoviny ven a informovat se o dalším průběhu.“

„Fakt, že zpráva byla vysílána kontinuálně, vám měl napovědět, že rozkaz je nadále platný.“

„Také to mohlo znamenat, že nezbyl nikdo, kdo by jeho vysílání přerušil.“

Pike znejistěl. Na obranu to bylo chabé a Terralův hlas byl čím dál ledovější. „Velmi pochybuji, že jste sem přilétli, jen abyste si vyslechli zprávy, kapitáne. Chystal jste se letět warpem domů.“

Rozpačitě se usmál. „Jak jste to poznal?“

„Jakmile jste opustili mlhovinu, vaše první důstojnice se prozíravě přihlásila do astrometrické subprostorové databáze, aby zkontrolovala, které mezihvězdné trasy ovládli Klingoni.“

Tak o to tady šlo, pochopil Pike. Una pro vykonání rozkazu k návratu potřebovala nahlédnout do databáze, zároveň ovšem musela tušit, že tím upozorní Hvězdnou flotilu na polohu Enterprise tak akorát, aby Pikea zastavila dřív, než udělá něco, čeho by později litoval. Lstivá jako vždy. „Tak jste mě asi odhalili.“

„Udělala vám laskavost. Ví, že vaše mise má skončit až za několik měsíců.“

„Admirále, jsme ve válce –“ Odmlčel se a naklonil hlavu. „Jsme pořád ve válce, že?“

„Nepochybně.“

„To je mi líto. S tím ale můžeme pomoct. Mám skvělou loď a na ní spoustu úžasných lidí. Problém je, že jsme až příliš daleko od všech bojů.“

„Máme lodě i dále, než je ta vaše.“

„Každý světelný rok, se kterým se ponoříme hlouběji do Pergamu, je jako stovka světelných let jinde, admirále. To už teď bohužel velmi dobře víme. Neměli jsme téměř žádný kontakt s vnějším světem a museli jsme se doslova prodrat ven.“

„A vy jste se za každou cenu musel prodírat ven. To je ovšem irelevantní. Nepotřebujeme vás tady.“

„Admirál Cornwellová mi zaslala seznam zničených lodí. Asi se nebudu mýlit, když prohlásím, že jsme od té doby ztratili další, že ne?“

„Jsme schopni hrozbu bezpečně zvládnout.“

Pike si prohlížel Vulkáncův tmavý obličej. Katrinu Cornwellovou měl možná přečtenou, zda ale Terral vlastním tvrzením opravdu věří nebylo možné poznat. Pike tušil, že se okolnosti zhoršily, a tak dospěl k názoru, že by bylo lepší se nedohadovat a zvolit jinou taktiku.

„Omlouvám se, admirále. Bylo to mé rozhodnutí, nesu za něj odpovědnost.“ Sepjal ruce. „Podívejte, Philippu Georgiou jsem poznal na Akademii. Nevzpomínám si, co ji na ni přivedlo, ale nikdy jsem nepotkal profesionálnějšího důstojníka. Ta loňská záležitost se Sirsou tři, kde jsme se dostali do křížku, mohla dopadnout špatně. Ale nestalo se tak, a to jen díky ní a jejím lidem.“

„A jak jsem pochopil, i díky vám.“

„Děkuji. Nemusím vám říkat, co znamená ‚kapitánský klub‘ pro všechny jeho členy. A když mi sdělíte, že jsme o tolik z nich přišli, navíc tak rychle –“

Terral zavrtěl hlavou. „Vážím si vaší oddanosti, kapitáne. Ale jsme dostatečně chráněni. A pro Enterprise máme jiný úkol. Misi, kterou jste již zahájili.“

„Misi přidělenou před vypuknutím války.“ Pike netušil, jak silně může tlačit. „Létat v Pergamu je jako plavat v lepidle. Ať už se tady můžeme dovědět cokoli – inu, upřímně řečeno, může to počkat.“

„My to vidíme jinak.“ Terral se na chvíli odmlčel. „Jste si jistý, že jde o jediný důvod, proč jste byl odhodlaný se vrátit, kapitáne?“

Pike na okamžik netušil co říct. „Ano. Myslím, že byl.“

Terral očividně přesvědčený nebyl. Shlédl dolů, na něco mimo obrazovku. „Nemám tu žádné záznamy o vašich osobních vazbách na domov, nic, co by vás motivovalo. Anebo,“ dodal a pozvedl jedno obočí, „to souvisí s událostmi před dvěma lety?“

Pike se zarazil. Terral narážel na Talos IV a okolnosti spjaté s jejich návštěvou planety v roce 2254. Admirál byl jedním z mála, kteří byli do všech tajemství zasvěceni. „Ne, jsem v pořádku,“ odpověděl. „Nemám žádné problémy.“

„Pak nás to vrací k něčemu, s čím by váš vědecký důstojník jistě souhlasil, kapitáne. Logice. Zavedenému pořádku. Původnímu účelu. Enterprise je vědecká loď.“

„To mi všichni říkají pořád. Což je zvláštní, protože mně připadá spíš jako válečná.“ Narazil na bolavé místo, svár mezi Pikem a Hvězdnou flotilou. „Téměř pokaždé, když jsem se po některé ze svých misí vrátil do doků, byli jsme opakovaně vybavováni účinnějšími a hrozivějšími zbraněmi. A to bylo v době míru.“

Terral se zamračil. „O tom už jsme hovořili.“

„Ale je to pravda, admirále. Před dvěma lety jsme měli ve výbavě lasery, teď jsou to fázery. Jediná velká zbraň této lodi vládne větší palebnou silou, než kolik jí bylo vypáleno v minulé válce. Průzkumná námořní loď Beagle si s sebou kdysi nesla čtyři děla na šestilibrovou munici a dvě na devítilibrovou. Já jen u pasu nosím mnohem větší palebnou sílu. Disponuji nejničivější ‚vědeckou lodí‘, jaká kdy byla postavena.“ Uchechtl se. „Možná mám v dějepise mezery, ale nemyslím si, že by kdy Jacques Cousteau potřeboval srovnat se zemí město.“