Přeložila Jana Hejná

NO ONE IS TALKING ABOUT THIS

Copyright © 2021 by Patricia Lockwood

Translation © Jana Hejná, 2021

ISBN 978-80-207-2067-2

pro Lenu, která byla zvonem

Lidé!

Budou!

Na slunci!

Brzy!

Vladimir Majakovskij:

Já a Napoleon

Část první

Otevřela portál a mysl jí vyšla vstříc víc než na půl cesty. Uvnitř vládly tropy i sněžilo, na jazyk jí dosedla první vločka vánice všeho a vzápětí roztála.

Detailní záběry nail artu, kamínek z vesmíru, fasetové oči tarantule, bouře v atmosféře Jupiteru jako broskve v konzervě, Van Goghovi Jedlíci brambor, čivava trůnící na ztopořeném údu, garážová vrata posprejovaná nápisem DOST! PŘESTAŇ PSÁT MÝ ŽENĚ!

Proč působil portál tak důvěrně, když do něj člověk vstupoval jen tehdy, když potřeboval být všude?

* * *

Tápala po povrchu masivního zeleného mramoru dne, hledala vlasovou trhlinu, která by ji odsud mohla pustit. Tohle se nedalo vynutit. Venku na obloze visel nařasený vzduch a mraky se vršily v kupkách gaučového polstrování, na jižním nebi citlivé místečko, kde se toužila objevit duha.

Tři loky kafe a okno se otevřelo.

* * *

Podle myho je svet cim dal preplnenejsi haha, četla esemesku od bráchy, toho, který se večer co večer vymazával ze světa svou osobní ohnivou koulí zvanou whisky Fireball.

* * *

Kapitalismus! Bylo důležité ho nenávidět, přestože právě díky němu člověk získával peníze. Pomaličku, polehoučku se propracovávala ke světonázoru tak filozofickému, že by ho nezvládl zastávat ani sám Kristus Pán: že totiž musí nesnášet kapitalismus, i když zároveň zbožňuje filmové sestřihy z obchoďáků.

* * *

Politika! Potíž byla v tom, že jim teď vládl diktátor, což se podle některých (bílých) dřív nestávalo a podle jiných (všech ostatních) nikdy nebylo jinak, už od počátku věků. Děsila ji její vlastní hloupost, stejně jako to, jak zněl dneska její hlas, když mluvila s lidmi, kteří zatím hloupí být nepřestali.

Potíž byla v tom, že ten diktátor byl ukrutně vtipný, což dost možná platilo o všech diktátorech v dějinách. Definice absurdity, pomyslela si. Všechny ty ruské romány, v nichž se někdo kdesi v dače promění ve lžičku ostružinové zavařeniny, najednou začaly dávat smysl.

* * *

Jak zněla ta krásná myšlenka, ta oslnivá hlubokomyslnost, kvůli které se v noci donutila vstát a zaznamenat ji? Otevřela notes, plná očekávání jako v takových chvílích pokaždé – možná že tohle bude konečně on, ten výrok, co jí vytesají na náhrobní kámen. Stálo tam:

myšáčí maskot z pizzérky mi může klidně vyhlodat díru vy víte kde

* * *

Až člověk umře, přemítala, zatímco si důkladně drhla nohy pod jehličkami vody, protože nedávno zjistila, že někteří to nedělají, ukážou mu malý koláčový graf, z něhož se dozví, jakou část života strávil ve sprše debatováním s lidmi, které nikdy nepotkal. Sorry jako, ale je to snad míň záslužný než trávit čas bedlivým pozorováním velikosti bobřích hradů a podle toho předpovídat, jak tuhá bude nadcházející zima?

* * *

Nehledá si náhodou berličky? Bohužel už to tak vypadalo.

* * *

Věci, které byly spolehlivě vždycky kolem:

Slunce.

Její tělo. A to sotva patrné vlnění u kořínků vlasů.

Ta skorohudba ve vzduchu, primární a neuspořádaná, zamotaná jako čekající klubka vlny vyskládaná na hromádce podle barvy.

______

Úvodní znělka dávného seriálu z dětství o figurínách z obchoďáku, co v noci ožívají.

Anonymní záběry na History Channel, šedivé šiky pochodujících milionů, žraločí čumáky letounů, hedvábné plachtění raket, atomové hřiby.

Epizoda dokumentárního pořadu Ze života o holce, kterou vzrušuje, když se celá potře olejem, vleze si do kádě s nejrůznější zeleninou a představuje si, že si na ní jdou pochutnat kanibalové. V sexuálním smyslu.

Napůl zformovaná nemyšlenka: Neleze po mně brouk???

Příšerný stud z toho všeho, úplně všeho.

* * *

Kam se poděla ta dřívější tyranie, nadvláda muže nad manželkou? Osobně měla podezření, že se z velké části přerodila do podivných názorů na doplňky stravy, dohadování, jestli gramodesky mají nebo nemají „vřelejší“ zvuk nebo které kávovary jsou takový šunt, jako by výrobci nasrali kávovýmu ježíšovi rovnou do huby. „Před sto lety bys fáral někde v dole a doma měl čtrnáct děcek, co slyší na jméno Jane,“ napadlo ji občas při pohledu na chlápka, který své ženě hrozil prstem v uličce s vystavenými kapslovými kávovary Keurig. „Před dvěma sty lety jsi mohl sedět v kavárně v Göttingenu nad rozloženými novinami a diskutovat o palčivých otázkách dneška – a já bych stála nad duchnami rozloženými v okně a neuměla číst.“ Ale není to tak odjakživa, že se tyranie bere zkrátka jako to, jak se věci mají?

* * *

Byla chyba věřit, že ostatní neprožívají život tak do hloubky jako vy. Krom toho, vy jste beztak nežili nijak zvlášť hluboce.

* * *

Míra všeobecného odposlouchávání byla obrovská a dopady zatím neznámé. Všude kolem ní se vysílaly deníky cizích lidí. Je například vhodné poslouchat rozhovory dospívajících? Měla by s takovou dychtivostí sledovat lichotky, které venkovští šerifové skládali pornohvězdám, aniž by si uvědomovali, že je ostatní vidí? A co třeba diskuzi žen, které zjistily, že mají úplně stejnou jizvu na koleni? „Já ji mám taky!“ ozvala se jedna běloška, ale byla bleskově a efektivně umlčena, protože to přece vůbec není to samé, narušila jejich našinskost; svět, v němž tu jizvu získala, nebyl stejný jako ten jejich.

* * *

Ráno co ráno, blaženě zavalená pod lavinou detailů; obrázky snídaní v Patagonii, dívka, co si nanáší make-up vejcem uvařeným natvrdo, japonský šiba-inu vítá páníčka přeskakováním z packy na packu, mrtvolně bledé ženy postující snímky svých modřin – svět se vtíral blíž a blíž, pavučina lidského propojení zbytnělá natolik, že se jevila jako kompaktní kus lesklého hedvábného plátna, a den se jí stále neotevíral. Co to znamená, že je jí umožněno tohle všechno vidět?

Jakmile si začala kousat spodní ret, což se po mlékem zjemnělé cibetkové hořkosti její ranní kávy stávalo téměř pokaždé, zamířila do koupelny, za jejímž oknem si nechával břečťan odrůst ofinu, a velice pečlivě si nalíčila rty výraznou sytě rudou rtěnkou barvy plstěné dečky na klávesy piana – jako by se ten večer chystala do undergroundového klubu, kde se obnaží jako chybějící flitr, vydestiluje celý ten soumračný oblak lidského cítění do šestislovného písňového textu.

* * *

Cítila bolest v týle. Bylo to její nově nabyté třídní vědomí.

* * *

Jejich pozornost se musí den co den obracet jako odlesk na hřbetech hejna ryb, všechna naráz, k nové oběti nenávisti. Někdy je jí válečný zločinec, ale jindy jen obyčejný smrtelník, který při přípravě guacamole obzvlášť zavrženíhodným způsobem nahradil některou z ingrediencí. Nebyla to ani tak ta nenávist, co ji fascinovalo, jako spíš její bleskové pohasnutí, jako by rozhodla jejich kolektivní krev. Jako by byli živočišný druh vypouštějící jed nebo oblak černého inkoustu na mořské dno. No hele, četli jste ten článek o inteligenci chobotnice? Jak chobotnice pochodují z moře na souš v úhledných, slepě poslušných šicích?

* * *

„Á-háháhá!“ zahulákala tím novým, vtipnějším způsobem smíchu, zatímco sledovala záběry těl odlétajících z horské dráhy v zábavním parku v Ohiu. Trajektorie jejich letu opisovala oblouk čiré radosti, trička na nich zkapalněla; no, jen se koukněte, co dokáže maso, když se poddá, až k tomu závěrečnému kapitulačnímu křupnutí…

______

„Co tam máš tak vtipnýho,“ houkl její muž napříč rozvalený v křesle, čepelovité holeně ledabyle přehozené přes jednu opěrku, jenže ona už tou dobou odscrollovala až dolů na zbytek vlákna a zjistila, že jeden člověk umřel a dalších pět se zmítá mezi životem a smrtí. „Panebože!“ vyhrkla, když jí to došlo. „Ježišikriste, proboha, to ne!“

* * *

Každý večer, přesně v devět, se vzdala své mysli. Zřekla se jí jako náboženství. Jako trůnu, jako lásky. Přešla k mrazáku a do tváře si otevřela závan ledového vzduchu, bříška prstů vtiskla do ojíněného hrdla lahve a do sklenice nalila něco dokonale čirého. Pak byla šťastná, i když se noc co noc obávala toho, z čeho u vědění nikdy strach nemáme – totiž jestli toho bude dost.

* * *

Chlápek, který ještě před třemi lety postoval akorát hlášky typu „Jsem dement a kuřbuřt“, teď v portálu vyzýval lidstvo, ať otevře oči a pochopí sílu socialismu, což se najednou zdálo jako jediná možná cesta.

* * *

Její zájmeno, k němuž nikdy neměla nějak zvlášť blízký vztah, se od ní v portálu vzdalovalo čím dál tím víc, razilo si cestu krajinou nás a jeho, my a oni. Občas přiletělo zpátky a chvilku jí hřadovalo na rameni jako papoušek, který opakuje všechno, co řekne, ale jinak s ní nemá nic společného; opeřené dědictví po stařičké výstřední tetičce, která na smrtelné posteli štěkla prostě: „Dělej, co umíš!“

______

Většinou se ale změnilo na vy, vy, vy, vy, dokud nepřestala vnímat, kde končí ona a začíná zbytek davu.

* * *

Byla to taková ikonická fotografie, žena v uniformě zdravotní sestry prohnutá v zádech při vojákově vášnivém polibku během oslav Dne vítězství. Vídali jsme ji celý život, přesvědčení, že chápeme, jaký ohňostroj emocí zachycuje – jenže teď se ta žena vynořila z hlubin historie, aby nám prozradila, že toho muže vůbec neznala, ve skutečnosti byla po celou dobu vyděšená. A teprve tehdy se nám vyjevil celý obrázek, její levá ruka roztřesená jako kolibřík, nepřirozeně zkroucená páteř, vojákův loket majetnicky svírající její krk. „V životě jsem ho neviděla,“ nechala se slyšet. A on ji přitom – na obrázku, v naší mysli – třímal jako vítěznou trofej, kterou už nikdy nepustí.

* * *

Nejvíc ovšem vždycky ukradli ti, co se prohlašovali za osvícené. To oni si jako první osvojili příslušný slang. Aby ukázali – co? Že nejsou jako ostatní? Že poznají, co si stojí za to „vypůjčit“? Byli to právě oni, kdo nesl největší podíl viny. Jenže vina neměla žádnou hodnotu.

* * *

Objevila se nová hračka. Všichni se jí vysmívali, ale pak se rozneslo, že byla navržená pro autisty, a najednou se jí nevysmíval nikdo. Místo toho se teď každý vysmíval těm, co se předtím vysmívali jí. Potom někdo kdesi v muzeu natrefil na kamennou verzi starou miliony let, což se bralo jako důkaz čehosi. No a pak se ukázalo, že je původ hračky nějak spojený s Izraelem a Palestinou, a začala platit nepsaná dohoda, že už se o ní nebude nikdy mluvit. A k tomuhle všemu došlo během nějakých čtyř dní.

* * *

Otevřela portál. „To v tomhle budeme všichni pokračovat až do smrti?“ ptali se lidi jeden druhého, zrovna jako se na sebe jindy obraceli s otázkou: „Jsme v pekle?“ To není peklo, pomyslela si, ale nějaká zářivkami přesvícená místnost s věčně starými časopisy, kde čekáme, až na nás přijde řada vstoupit do paměti dějin, a listujeme při tom ohmataným výtiskem magazínů Louisianská maminka nebo Horse Illustrated.

* * *

Právě tady, na místě, kde jsme byli na pokraji ztráty vlastního těla, získalo najednou tělo největší důležitost; právě tady, na místě masivního míšení lidí, začalo hrát najednou roli, jestli jste v dětství říkali slaďule, nebo kokína, jestli vaše máma vařila domácí, nebo pytlíkové polévky, jestli vám na stěnách viselo pravé umění, nebo ateliérové rodinné snímky s kýčovitým umělým pozadím, jestli jste měli jednu plastovou dózu na potraviny úplně flekatou na oranžovo. Byli jste zkoumáni pod mikroskopem, byli jste venku ve vesmíru, bylo to bratrstvo lidí, a přesto jste si v jistých ohledech nikdy nebyli vzdálenější. Přibližovali a přibližovali jste to hřejivé zrnko lidství pod mikroskopem, dokud se neproměnilo v ledový chlad Měsíce.

* * *

„Co děláš?“ zeptal se jí muž tiše, váhavě, a otázku opakoval, dokud k němu nezvedla nepřítomný pohled. Co dělá? Copak nevidí, že má náruč plnou safírů okamžitosti? Copak si neuvědomuje, že jeden feminista dneska postl fotku svojí bradavky?

* * *

Proslavila se, když v portálu napsala prosté: Může mít pes dvojče? To je celé. Může mít pes dvojče? Poslední dobou to do širokého povědomí proniklo v takové míře, že jí puberťáci začali posílat ubrečené emoji. Ta děcka chodí na střední. „Může mít pes dvojče?“ si budou pamatovat místo data podpisu Versaillské smlouvy, které ale upřímně řečeno ona taky neznala.

* * *

Zajistilo jí to určitou nenucenou proslulost. Zvali si ji ze všech koutů světa, aby kázala zdánlivě z obláčku o novém způsobu komunikace, tom novém informačním toku. Seděla na pódiích vedle mužů známějších pod uživatelským jménem a žen s obočím tak úporně vydřeným, že vypadaly, jako by utekly ze cvokárny, a pokoušela se vysvětlit, proč je objektivně vtipnější psát zďýlej. Působilo to dost neskutečně, ale co dneska ne?

* * *

V Austrálii, kde byla nevysvětlitelně populární, seděla pod žhnoucími reflektory s dalším internetovým expertem, co se tvářil nanejvýš spokojeně, že je Kanaďan, vlasy viditelně napomádované gelem za dvaatřicet babek. Vyjádřil se dobře a přesvědčivě k řadě záležitostí, ale na sobě měl široké technokapsáče, ten druh kalhot, co jsme nosili v dobách, kdy jsme ještě věřili, že máme po netu skejtovat. Navíc nesundával clubbingové brýle, aby se chránil před oslnivým svitem kyberprostoru vycházejícího ze slunce, co si nosil s sebou, přímo před očima ve svém zorném poli; byla to hvězda budoucnosti zasazená do staré kloubní jamky nebes.

„Zďýlej je vtipnější, že jo?“ zeptala se ho.

„Jasný,“ odpověděl. „Zďýlej forever.“

* * *

Během takových vystoupení do ní vstupovalo něco, co si pro sebe pojmenovala performační démon, zcela nezávislá osobnost, ke které v běžném životě neměla přístup. Nebyl jen uvnitř, měl i drobný přesah; pod jeho vlivem z ní sršela rozmáchlá gesta jako jiskry z křesadla. Kdykoli si svůj výstup pustila zpětně, neubránila se údivu. Co je to za ženskou? A kdo jí řekl, že může s lidmi mluvit takhle?

* * *

„Hlavní problém!“ Znělo to militantně, jako proslov nějaké pozapomenuté sufražetky. V řasence měla přilepeného cizozemského komára a v puse pachuť po nepatrně odlišné přípravě kávy, které dávali Australané přednost před latéčkem. Publikum ji povzbudivě sledovalo. „Hlavní problém je, že se kvapem blížíme k bodu, kdy budou veškeré naše vulgární konverzace zahrnovat věty jako Dojebej mi dopamin, webovko!“

* * *

Proč se v portálu rozhodla žít tak absolutně? Určitě to mělo nějakou spojitost s „děckem na řetězu“, to věděla. Její prababička, domnělý mrzák, držela svého prvorozeného syna na řetězu u kůlu na dvorku, aby na něj neustále viděla z okna. Dávala by přednost jiným předkům z matčiny strany – mnohem radši by mezi nimi viděla třeba letkyně, jazzové divy nebo mezinárodní špionky –, jenže se musela spokojit s „děckem na řetězu“, což ji prostě nenechávalo v klidu.

* * *

Vypadalo to, že snad v každé zemi vycházejí noviny s názvem The Globe. Kupovala je, kdekoli se ocitla, na pulty skládala cizí dolary a libry, skandinávské koruny, ale pak je často v polovině čtení odložila ve prospěch bezprostřednosti portálu. Protože dokud hltá zprávy, řádek po řádce, minutu po minutě, může přece mluvit do toho, co se děje, no ne? A ona musí mít možnost mluvit do toho, co se děje, i kdyby řekla jenom JAKO COŽE?!

I kdyby řekla jenom TAK HELE!

* * *

Bylo to místo, kde vždycky věděla, k čemu se schyluje; bylo to místo, kde se vždycky postaví na správnou stranu, kde selhání je otázkou dějin, nikdy jí samotné, kde nečte nevhodné autory, nepropadá vlnám nadšení pro nesprávné vůdce, nejí problematická zvířata, nefandí býčím zápasům, neoslovuje malé děti „buchtičko“, nevěří na víly, média a fotky duchů, čistotu krve, doktrínu o vyvoleném americkém národě ani noční vzduch, neposílá svoje dcery na lobotomii a syny do války, nenechá se ovlivnit myšlenkovými vlnami, proudy a bouřemi kolektivního vědomí své doby – kterým se nedalo uniknout, pokud člověk nebyl zrovna génius, a i tak nejspíš bil svou ženu, opustil děti, štípal služebné do zadku, vůbec měl služebné. Viděla, jak se století nachýlilo, a věděla, co z toho vzešlo. Celé to rozhodla nebesa v soudcovských talárech a ona se nad tím vznášela, odtělesněná hlava, a viděla to, všechno, obráceně, nazpátek, a odvrátila se ze strachu před svým vlastním jasným dnem.

* * *

„Kolonialismus,“ sykla směrem k překrásnému sloupu a průvodce na ni vrhl znepokojený pohled.

Každý nerv v těle měla napjatý k prasknutí. Pokoušela se nenávidět policii.

„Zkuste to postupně, pěkně krůček po krůčku,“ radila jí psychoterapeutka. „Začněte tím, že budete nenávidět strážníka Big Maca, třídního nepřítele, který ostatním obyvatelům McDonaldlandu upírá přístup k tolik potřebným bulkám a po příchodu revoluce bude za svoje zločiny potrestán snědením burgerové hlavy.“ Ale ta představa v ní vyvolala jen další vlnu malomyslnosti. I její terapeutka je radikálnější než ona?

* * *

Věc se měla tak, že její otec býval policista. Policista nechvalně proslulý bezdůvodnými tělesnými prohlídkami chlapců, co s ní chodili na střední, kdykoli je zastavil na některé z jejich opileckých projížděk. Což znamenalo, že pro ni nebylo snadné najít někoho, kdo by s ní chtěl chodit. A taky to znamenalo, že když už se někdo takový objevil, očekávalo se od ní, že převezme iniciativu.

* * *

V dětství jí nedávala spát jedna neodbytná otázka: jak Francouzi vědí, co říkají? Jenže když se nakonec odhodlala zeptat matky, taky netušila, což muselo znamenat, že jde o zděděný problém.

* * *

nic mi neleze do hlavy? googlovala pozdě v noci. co jsem přišla o panenství, neleze mi nic do hlavy?

* * *

Její nejtajnější slastí byly věty, kterým porozumí pouhého půl procenta světové populace a za deset let už je nedokáže rozšifrovat vůbec nikdo:

hrůzostrašné britské čarodějnické jámy

příští léto sex v Měsíci

co je cywe

co znamená stěrka

tolik stojí můj veganskej oběd

senátorovy hořící kalhoty

* * *

Už necítila ukazováček. Jako když člověku dřív změklo a zrůžovělo ucho – celé poddajné, okolní vlasy zvlněné jako vlhké obrazce – od dlouhého telefonování.

* * *

Občas, když si tiše opakovala ne, ne, to ne nebo pomóc, pomóc, přistoupil její muž za ni a přitiskl jí ruku do zátylku jako nějaká viktoriánská chůva. „Seš chycená v síti?“ zeptal se a ona přikývla a udělala tu věc, která jí z neznámého důvodu pokaždé pomohla dostat se ven: začala googlovat fotky dokonale dozlatova upečených kuřat – možná proto, že právě tím dřív ženy trávily život.

* * *

On tímhle problémem netrpěl, touhle metastázou slov další a ještě. Bral si jen tolik, kolik potřeboval, a to mu stačilo. Když se ho jednou zeptala, co by si přál k poslední večeři, odpověděl, promyšleně a bez váhání: „Banán. Nechtěl bych umírat přecpanej.“

* * *

Před sto lety by se její kocour jmenoval Mourek nebo Bobeš. Teď se jmenoval Doktor Kaďák. Nedalo se před tím utéct. „Doktore Kaďáku!“ volávala na něj po večerech na pokraji zoufalství, dokud nepřiťapkal ke dveřím s tlamou, z níž trčela barevná peříčka její důstojnosti, a nepřenesl svou pruhovanou existenci přes práh.

* * *

V Bristolu jako by západ slunce odkapával z plástve medu. „Tohle má být váš přínos lidstvu?“ zeptal se jí muž s vytisknutým portálovým příspěvkem Může mít pes dvojče?

______

„Ano,“ kuňkla. Chtěla mu vysvětlit, že kromě toho taky zpopularizovala koncept „pečetní manikúry“, při které si každý nehet ozdobíte ledabylou červenou kaňkou, což na oplátku vydláždilo cestu ironickému stylingu 1776-core, podle roku vyhlášení Deklarace nezávislosti, vyznačujícímu se vizuálními připomínkami otců zakladatelů USA, ale on se mezitím se zhnuseným výrazem ve tváři obrátil k odchodu a cestou demonstrativně přetrhl vytištěnou stránku vejpůl. Nejspíš je to tak lepší. Angličanovi by to beztak asi nepřišlo vtipné.

* * *

Později zahlédla ve frontě lidí, co se s ní toužili setkat, chlapeckou postavu; vydržel čekat až do samého konce. „Dřív jsem četl váš deník,“ přiznal, když na něj konečně přišla řada, a jí do očí vhrkly slzy. Ten deník, co psávala, ještě než se jí cokoli přihodilo! Ten deník, ve kterém vtipkovala způsobem, za který se dneska vyhazuje z práce!

„Jaký jste měl nick?“ zeptala se, a když odpověděl, rozlila se jí žilami triviální extáze – ten jeho byl jeden z jejích vůbec nejoblíbenějších životů. Dokázala si ho vybavit do nejmenších detailů: pivka po práci, dojíždění vlakem, honba za čím dál pálivějším kari, domnělé šero jeho bytu plného beden s obskurními vinyly, ta vlnící se zelená něžnost toho všeho. Vyskočila a objala ho, nemohla si pomoct. V náručí jí připadal stejně křehký jako odkaz.

* * *

Naše matky nepřestávaly používat nadržené emoji. To mrkající s vyplazeným jazykem na naše narozeniny, dlouhé řady vystřikujících kapek, když pršelo. Vysvětlovali jsme jim to snad milionkrát, ale ony neposlouchaly – dokud budou žít a mít nás rády, dokud platí, že se nechaly roztrhnout, aby nás přivedly na svět, budou nám posílat broskvičky, jen co nastane jejich sezona.

TEN LILEK UZ MI NIKDY NEPOSILEJ, MAMI! napsala. JE MI FUK, CO VARIS K VEVERI!

* * *

Na vedlejší lavičce v parku se dvě ženy bavily, jakou moc má zatmění Slunce. Hlavním bodem jejich rozpravy bylo: můžeš oslepnout? Můžeš oslepnout, když jdeš během zatmění ven, ale s nosem zabořeným do země? Oslepnou tvoji psi, když je skočíš vyvenčit? Měla bys dokonale utemovat závěsy, aby nic nezahlédly tvoje kočky? Oslepila by tě, rozváděla jedna z nich nesměle, fotka, kdyby sis ji prohlédla později? Nebo věrný obraz? Článek, který tu událost do detailů popisuje? Kdybys oslepla v hodně pokročilém věku, jak bys mohla vědět, jestli s tím náhodou nemá něco společného to zatmění? Že se za tebou celou dobu neplížilo jako ohnivo-černý mlčenlivý stín a jen nečíhalo na vhodný okamžik?

* * *

Když potom zatmění nastalo, diktátor samozřejmě zíral přímo do něj, jako by chtěl ukázat, že ani příroda nad ním nemá žádnou moc.

* * *

Nebylo snadné poznat, jaké formy protestu proti současnému režimu mají opravdu smysl. Den po volbách se její muž probudil se silným nutkáním nechat si potetovat obličej. „Buď slzu pod pravý oko, nebo chci mít vidět celou lebku.“ Nakonec se spokojil s nápisem STOP, malinkatými písmenky těsně u vlasové linie, kde to skoro nebylo vidět.

* * *

K uctění památky obětí 11. září bude náš hotel mezi 8.45 a 9.15 podávat kávu a minimuffiny zdarma.

* * *

Dřív nám byly takové komunity vnucovány, i s jejich duševním podnebím. Dnes jsme si je vybrali sami – nebo jsme si to alespoň mysleli. Člověk se třeba zaregistroval na nějaké stránce, aby si mohl prohlédnout fotky svého synovce, a o pět let později věřil, že je Země placatá.

Table of Contents

Část první