BIRTHDAY GIRL

© 2002 by Haruki Murakami

MY BIRTHDAY, YOUR BIRTHDAY

© 2004 by Haruki Murakami

Illustrations by Kat Menschik

© 2017 by DuMont Buchverlag, Cologne (Germany)

Translation © Tomáš Jurkovič, 2017

ISBN 978-80-207-1798-6

BIRTHDAY GIRL

V den svých dvacátých narozenin šla jako obvykle obsluhovat do restaurace. To v pátek dělávala vždycky, zrovna tenhle páteční večer ale do práce původně vůbec nemusela. Povedlo se jí totiž vyměnit si službu s druhou brigádnicí. A kdo by se jí taky divil? Copak by se někomu chtělo trávit své dvacetiny tím, že bude za kuchařova pokřikování roznášet hostům dýňové noky či fritované frutti di mare? Jenže tu holku, která si vzala službu místo ní, nakonec jako z udělání sklátila chřipka. Dostala skoro čtyřicítky horečky a k tomu ještě i úporné průjmy, takže vážně nebyla ve stavu, kdy by se mohla ukázat v práci. A tak bylo nakonec na poslední chvíli zase po volnu.

„Nic si z toho nedělej,“ řekla do sluchátka, jako by kolegyni, která se jí omlouvala, ještě nakonec chtěla utěšovat. „Ono na nějakých dvacetinách stejně nijak zvlášť nesejde.“

Popravdě řečeno, nebyla vlastně ani moc zklamaná. Jedním z důvodů bylo i to, že se před pár dny do krve pohádala s přítelem, se kterým měla původně v úmyslu ten večer trávit. Chodili spolu už od střední školy a příčina hádky byla naprosto malicherná. Všechno se ale nečekaně zkomplikovalo a z nevinného slovního špičkování se nakonec vyklubala výměna názorů, na jejímž konci bylo zřejmé, že pouto, které je doposud spojovalo, dostalo fatální zásah. V nitru jako by jí něco zkamenělo a umřelo. Poté, co se rozhádali, jí už nezavolal a ona sama taky neměla ani pomyšlení, aby se mu ozývala.

Pracovala v jedné celkem známé italské restauraci na Roppongi. Podnik byl v provozu už od poloviny šedesátých let a jídlo, které podávali, rozhodně nepředstavovalo žádný vrchol gastronomických trendů, chutnalo ale zcela poctivě a nešizeně a hostům se proto nikdy nepřejedlo. Ani zdejší atmosféra nebyla nijak vtíravá, ale naopak poklidná a nenucená. Většinu klientely tvořili štamgasti starších ročníků, mezi nimiž vzhledem k lokalitě, ve které se restaurace nacházela, bylo i několik slavných herců a spisovatelů.

V podniku pracovali na plný úvazek šest dní v týdnu dva číšníci. Ona a druhá studentka brigádnice se tu střídaly každé tři dny. A pak tu byl také vedoucí provozu. A hubená dáma středních let u pokladny. Povídalo se o ní, že za tou kasou sedí už od chvíle, co podnik otevřeli. Ze svého místa téměř nikdy nevstávala, podobně jako ta zamračená stařenka z Dickensovy Malé Dorritky. Inkasovala platby od hostů a zvedala telefon, když někdo volal. Nic dalšího už na práci neměla. Pokud to nebylo nezbytně nutné, pak ani nemluvila.

A vždycky nosila černé jednodílné šaty. Šířila kolem sebe tak navýsost mrazivou a hutnou atmosféru, že plout po hladině nočního moře, hrozilo by, že o ni budou troskotat lodě.

Vedoucímu provozu mohlo být něco po pětačtyřicítce. Byl vysoký, rozložitý v ramenou a zamlada možná míval postavu sportovce, teď se mu ale už začínal na břiše a bradě usazovat tuk. Vlasy měl krátké a ježaté a na temeni mu už začínaly trochu řídnout. Vznášel se kolem něj nenápadný odér toho druhu, jaký je typický pro svobodné pány, jimž klepou léta na dveře. Takový, jako když spolu necháte nějakou dobu v zásuvce zavřené pastilky proti kašli a staré noviny. Podobný, jaký už znala od jednoho svého staromládeneckého strýčka.