Poznámka autorky

Tento příběh je multibiografický. Jsou v něm osoby a příhody, které jsem za svůj život nejen zažila, ale i pochytila od přátel a známých, někdy i neznámých. Osud hlavní hrdinky je tedy fabulace na pozadí reálných postav a situací.

Děkuji tedy všem mužům i ženám, kteří mi poskytli materiál pro tuto knihu.

Copyright © Eva Dolejšová, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-455-9

P r o l o g

První muž, kterého jsem v životě spatřila, byl můj porodník. Vytáhl mě z matčina lůna, popleskal mě po zádech a řekl: „Máte krásnou holčičku. Ta bude jednou zamotávat klukům hlavy.“

Maminka se šťastně usmívala. Lékař tato slova bezpochyby říkal všem rodičkám a všechny mu to věřily.

O třicet let později jsem měla poměr s jeho synem. Byl to skvělý milenec, ale jestli na jeho schopnosti mělo vliv povolání jeho otce, to netuším. To, co jsem považovala za milou epizodu, chtěl syn mého porodníka dotáhnout k nešťastnému konci a kvůli mně se rozvést. Byla z toho na našem malém městě taková malá aféra.

Kdyby to býval jeho otec věděl, když mi pomáhal na svět, byl by mě možná tenkrát upustil.

Životem nás žen projde mnoho mužů. Někteří jím jen proletí, aniž by v nás zanechali nějakou stopu.

Říkáme si: „Jó, to byl ten… jednou jsem s ním byla v kině.

Jak on vlastně vypadal? Jakže se jmenoval?“

Oproti těmto rychle zhasnuvším létavicím se setkáváme s muži, kteří v nás naopak zanechají nesmazatelný dojem. Vzpomínky na ně jsou jasné a i po letech nás příjemně hřejí nebo zle pálí. Zřetelně si vybavíme, jak jsme se cítily, když nás držel za ruku. Ostře si připomeneme, jak jsme ho nenáviděly. Tito muži v nás nevyhasnou.

Otcové, bratři, dědečkové, synové, kolegové, milenci, manželé, kamarádi, známí… mužské plémě v mnoha polohách a nesčetných podobách. O vztazích mezi muži a ženami bylo napsáno mnoho a mnoho a mnoho stránek. Je to pořád po staletí stejné?

V podstatě možná ano. Ale také vždy trochu jiné. Každý člověk je individualita a svůj vztah k opačnému pohlaví prožívá zákonitě po svém. Reaguje jiným způsobem. Pokaždé se do vesmíru zapíše nový příběh o muži a ženě. Jedinečný a neopakovatelný.

Zvu vás na cestu po svém vesmíru, ve kterém jsem já a moji muži. Ti, co nevyhasli. Ti, co dodnes hřejí nebo pálí.

Možná v něm najdete podobné muže, které jste zažily i vy.

V s u v k a

Vztah otce a dcery prý předznamenává její celoživotní poměr k mužům. To by vysvětlovalo, proč jsem toho času potřetí rozvedená. Můj vztah k otci byl plný rozporů. I když jsem párkrát v životě měla pocit, že mě má rád, vyrůstala jsem v tom, že musím o jeho pozornost bojovat. Měla jsem pocit, že nikdy nebudu dost dobrá, abych si jeho lásku plně zasloužila, protože jsem jen holka a ještě ke všemu nic moc chytrá ani hezká. Když to tak píšu, napadá mě, zda je v pořádku, aby dítě vyrůstalo s pocitem, že si lásku rodičů musí zasloužit.

Byla jsem zplozena neplánovaně, rodiče už byli – na tehdejší dobu – v pokročilém věku. A zpočátku ani má matka těhotenstvím nadšena nebyla, přesto se nakonec rozhodla si mě nechat. Poté jásala, že má dceru. Ne tak otec. Jak jsem nabývala rozumu, měla jsem pocit, že mě tak nějak akceptuje, jinak se to nedá říct. Byla jsem holka. Co s ní? Svým bratrům se nikdy nemůžu vyrovnat, i kdybych se uměla postavit na hlavu a odrážet se ušima. Protože oni jsou chlapi. Pachtila jsem se za nimi, dokonce fotbal a hokej s nimi hrála (no dobře, tak jsem stála v bráně), ale slova uznání od táty jsem si nikdy nevysloužila.

Jsem přesvědčena, že můj vztah k otci opravdu hodně ovlivnil můj celoživotní poměr k mužům.

Celý život s nimi v podstatě válčím. Nikdy do vztahu nejdu naplno. Nevěřím totiž, že by mě mohl mít někdo doopravdy rád. Proč? Nezasloužím si to. Nejsem dost hezká ani chytrá. A tak se vždy vztahu nějakým způsobem bráním, muže k sobě naplno „nepustím“, jinak na to přece doplatím. V každém vztahu si nechávám otevřená zadní vrátka.

Ačkoli mužské plémě svým způsobem v této obraně neustále ironizuji či dehonestuji, musím si přiznat smutný fakt, že jen velmi těžko bych dokázala snést protivenství života bez něj.

V tomto směru se na mně ale podepsala maminčina výchova. Maminka, zdevastována náročnou výchovou mých o hodně starších bratrů, byla nadšena narozením dcery, která navzdory optimistické vizionářské prognóze porodníka nerostla sice do krásy, ale byla poslušná, pilná a dobře se učila. Přesný opak svých bratrů. Matka byla v euforii, jakou že perlu jí osud nadělil, a chránila svou dcerunku jako oko v hlavě. Ani rodiče Šípkové Růženky nestřežili svou princeznu tak pečlivě jako moje maminka mě. Nikdo se na mě nesměl křivě podívat, celý život mi cestičky umetala, všechno za mě vyřešila. Jistě to myslela dobře, ale docílila tím pouze toho, že ze mě vyrostl sobecký, nesamostatný spratek, kterému život musel pořádně nafackovat, aby si tuto skutečnost připustil. Překročit vzorce chování z dětství je nesmírně náročné – jako najít cestu z bludiště zakódovaných chodeb. Slyšela jsem, že to prý jde, ale já to zatím nedokázala, i když léty zažloutlý rodný list svědčí o tom, že dospělosti jsem již dávno a dávno dosáhla. Každopádně jsem nesamostatná ještě teď, ve věku, kdy bych měla svým potomkům předávat moudra. Ó, to předávám, i když o to nestojí, ale když se mě dcera zeptá, kde se kupují záclony, jsem v koncích. Praktické věci mi stále unikají. Netuším, kde se přihlašuje elektřina nebo odhlašuje plyn. Propadne-li mi občanský průkaz a někdo si toho všimne a dovede mě na příslušný úřad, kde mám vyplnit formulář, pláču tak dlouho, až se nade mnou úřednice smiluje a vypíše ho za mě.

Proto jsem asi instinktivně hledala někoho, kdo se za mě o praktické věci postará. Někoho, kdo ví, kde mám rodný list, kde se kupuje struhadlo a vydává pas. Od určitého věku se již nehodilo, aby tyto věci za mě stále řešila moje maminka, a tak jsem na to používala některého ze svých manželů. I když city dávno vymizely, pořád tu zůstával pocit, že život sama nezvládnu, a tohle přesvědčení bylo silnější než fakt, že se stávajícím manželem už nechci být.

Nyní vstupuji do další kapitoly svého pobytu v našem vesmíru bez manžela. Jak svůj život zvládnu bez mužů, to se teprve uvidí.

T á t a

Druhý muž, kterého jsem v životě uviděla, byl můj otec. Pravda, trvalo tři dny, než se probral z alkoholických orgií, které oficiálně uspořádal na počest mého příchodu na svět (ale hlavně to byla regulérní omluvenka strávit pár dní v hospodě), a dovrávoral k nemocnici. Tehdy do porodnice návštěvy nesměly, tudíž rodičky stály ve druhém patře u oken a přes zašedlé okenní tabule ukazovaly novopečeným tatínkům bílé uzlíčky s načervenalým flekem uprostřed. Alespoň tak to novopečení otcové museli zezdola vidět. Můj nemohl vidět téměř nic. I když se moje matka snažila mnou mávat ve směru, kterým se zrovna otec potácel, jeho kalný zrak, otupělý panáky rumu a zelené, nemohl úplně zaostřit. Po chvíli si maminka všimla, že její manžel rozverně mává na paní romského původu u sousedního okna. Ta držela svůj uzlíček s tmavou skvrnou uprostřed a můj otec na ni volal: „Šelá já, Magdiško, šelá já!“

Ani pořádně mluvit nemohl. Ale matku tehdy nejvíc udivilo, že jeho mávání ta paní odvedle vesele opětuje.

Doopravdy jsme se s otcem viděli až doma. To už dokázal zaostřit, a dokonce mi nově natřel kolébku, kterou jsem zdědila po svých starších bratrech. Bohužel tak učinil den před naším propuštěním z porodnice, tudíž barva nestihla úplně zaschnout a mně se přilepila ručička ke žbrdlínku kolébky. Otec ignoroval vyčítavé pohledy mé matky, když mi drhla křehkou ručku ředidlem. Za ta léta manželství měl táta v ignorování vyčítavých pohledů své ženy praxi a nijak zvlášť ho nevyváděly z míry.

A že jich maminka po návratu z porodnice vyslala. Ačkoli moje bratry hlídala v době pobytu své dcery v porodnici její matka a otec se o ně měl starat jeden den a jednu noc, vypadalo to u nás doma, jako by tam týden přebývala tlupa zdivočelých orangutanů. Maminka tedy vysílala zničující pohledy ke svému muži a brodila se změtí šatstva proloženého ohryzky od jablek a papírky od bonbonů. Tento úkaz jí lakonicky vysvětlil můj nejstarší bratr Tomáš: „My jsme, maminko, to oblečení museli rozházet, protože tatínek spal a my jsme nemohli najít spoďáry. A měli jsme hlad a byli tu jen jabka a bonbony.“

Maminka byla středobodem mého světa, mou jistotou. Táta se v mém životě „vyskytoval“. Málokdy býval doma. Od mládí hrával fotbal, takže po práci míval tréninky a pak to šli s kamarády, jak říkával, „zhodnotit“. Hodnocení trvalo většinou do pozdních večerních hodin, takže v těch dnech jsem ho většinou ani nevídala, jen občas zaslechla, když se v noci vrátil. Tlumené rány a jeho výkřiky „jau, doprdele!“, když vrazil do nějakého nábytku, jsem měla místo pohádky na dobrou noc. O sobotách míval zápasy a pak chodívali s týmem zapít výhru nebo prohru. Vyšlo to nastejno, neviděli jsme ho téměř celý víkend.

„Mami,“ vyptávala jsem se napjatě maminky, protože otce jsem se styděla zeptat, „byl táta rád, když jsem se narodila?“ V hloubi duše jsem určitě chtěla slyšet, že ano, že byl šťastný.

Maminka ale moc dobrý psycholog asi nebyla nebo z ní prostě mluvila křivda, se kterou se nedokázala vyrovnat.

„No,“ odpověděla přemýšlivě, „ani ti nevím. Trvalo tři dny, než za námi přišel do porodnice. A když jsem tě přinesla domů, tak…“

Netrpělivě jsem poposedla v očekávání pozitivních zpráv.

„Tak co? Co říkal?“

„Že máš velkou hlavu.“

To můj vztah k otci rozhodně neposílilo.

Moje zřetelné vzpomínky na něj se datují do doby, kdy jsem začala chodit do školy. Nevím, jestli mě zmíněný porodník opravdu neupustil, ale byla jsem jedním z mála dětí, které školu milovaly. Byla jsem schopná probrečet večer, protože jsem ztratila ořezávátko a nemohla si ořezat pastelky. V první třídě jsem dostala vysvědčení a nadšeně přiběhla domů. „Mám samé jedničky!“ volala jsem pyšně.

„No to je úžasné, Aničko,“ jásala maminka.

Otec vzhlédl od novin, a přestože u svých synů viděl jedničky na vysvědčení leda tak z tělesné výchovy, pravil lakonicky: „No tak učíš se pro sebe, ne pro nás. Snad nemusíme skákat do stropu, že máš dobrý vysvědčení.“

Moje nadšení zhaslo rychleji než prasklá žárovka. Pocit, že mě táta nechtěl, že nejsem dost dobrá, ve mně sílil.

Živě si vybavuji, jak jsem závistivě pozorovala, když hrál na střídačku s mými bratry Tomášem a Markem šachy. Byli do toho zabraní, povídali si, hádali se a smáli a pocit soudružnosti z nich plápolal jako z rozpálených kamen. Tolik jsem toužila být členem jejich společenství.

Jednoho dne jsem si dodala odvahy.

„Tati, naučíš mě taky hrát šachy?“

Podíval se na mě, jako bych se úplně zbláznila.

„Tebe?“ řekl s upřímným úžasem, „vždyť jsi jenom holka.“ Tenkrát už jsem šla brečet do svého pokoje. Jsem jenom holka. Nezasloužím si, aby mě měl rád stejně jako své kluky. Když mi byly čtyři roky, rodiče koupili chatu. Tím odstartovala dlouhá éra víkendů a prázdnin, které jsem trávila za plotem zahrady u naší chaty. Tato léta mám spojená s obrazem svého otce, jak v trenýrkách rotuje kolem chatičky a neustále něco staví, přitlouká, zatlouká, zdí, opravuje, vrtá. A mě si přitom moc nevšímá. Ale já už to ani moc nečekala, zabavila jsem se sama. Většinu času jsem si četla nebo jsem si na svůj věk poněkud infantilně hrála s prkýnkem a předstírala, že je to pejsek, po kterém jsem odmalinka toužila. Tahala jsem dřevo na provázku za sebou kolem chaty a otec, zřejmě zaujatý obavou, že se po vsi roznese, že má opožděnou dceru, mi pak opravdu psa koupil.

Tenkrát jsem měla pocit, že mě táta přece jen trochu rád má. Dokonce si vybavuji období, kdy si se mnou hrál.

Šachy tedy ne, neboť názor, že jako příslušnice ženského pohlaví jich nejsem hodna, nezměnil. Ale bráchové odrostli, už si s ním hrát nechtěli, měli kamarády ve městě i na vsi, kde jsme měli chatu, a bývali celé dny někde v čudu nebo se hrabali ve svých motorkách. Tatínkovi jsem tedy zbyla jenom já. Naučil mě prší a žolíky a hrávali jsme i s mamkou po večerech karetní turnaje. Pravda, prohrála-li jsem – a to bývalo dost často –, okořenil mi prohru výsměšnými hláškami typu: „Přijď, až se naučíš přemejšlet,“ nebo „Běž se naučit míchat za chatu,“ či „Co kdybys zkusila použít tu věc, co máš na krku“ apod. Spolkla jsem slzičky a hrála dál. Navzdory jeho invektivám jsem byla spokojená, že si mě všímá. Občas si se mnou a s mamkou hrál na školu. Já byla paní učitelka, maminka hrála mě – vzornou žákyni – a táta zlobivého žáka. Zkoušela jsem je, dávala jim diktáty a početní příklady a byla při tom na vrcholu blaha, že můžu tátu peskovat a opravovat.

Od svého útlého věku jsem poznávala jeho lehce sadistický smysl pro humor. Navlékl si matčinu punčochu přes hlavu, takže měl znetvořený obličej, orlí nos až na bradě, vypadal děsivě. Vycpal si svetrem hrb na zádech, schoval se a bafnul na mě. Já se samozřejmě vyděsila, i když jsem v podstatě věděla, že je to táta, ale současně to bylo monstrum, které mě pak honilo po bytě.

„Pochšééém, cholšíííškóóó, já chtě sechšerúúú,“ pitvořil se otec a běhal za mnou s tím největším kuchyňským nožem, který doma našel. Přestal, až když mě dohnal k pláči. Myslím, že tím do mě zasel setrvalý a hluboký děs z lupičů, vrahů, strašidel a jiných netvorů. Dodnes, když na mě někdo bafne, ani nemusí mít punčochu přes hlavu, spolehlivě docílí toho, že úlekem téměř omdlím. O mnoho let později jsem se svými dcerami absolvovala strašidelnou halloweenskou stezku. Ječela jsem strachy úplně nejvíc ze všech a upír, který na nás bafnul, mě rozplakal. Děti se nebály vůbec a měly ze mě srandu. Díky, tati!

Jeho zvláštní smysl pro humor se ale projevoval i později ve vztahu k vnoučatům. Moji bratři se vzhledem k našemu velkému věkovému rozdílu oženili a měli děti mnohem dřív než já a naši rodiče samozřejmě občas svá vnoučata hlídali. Vybavuji si, jak moje neteř Martina, tehdy asi čtyřletá, sledovala v televizi cirkusové představení. V šapitó pobíhalo šest běloušů, otáčelo se podle povelů svého cvičitele a holčička je hltala velkýma modrýma očima. Koníčky milovala. Pak cirkusák mávl rukou a všichni koně si poslušně lehli na bok. Martinka vykulila oči.

„Koníčky všichni spinkaj,“ zhodnotila situaci.

„I kdepak,“ pravil její dědeček mile, „to jenom všichni pochcípali.“

Martina začala okamžitě řvát na celé kolo a děda se výborně bavil. Matka na něj vrhla sto tisící první vyčítavý pohled a šla vnučku utišit.

Párkrát mě otec vzal na hory. Chvíli jsem se cítila velmi důležitě, protože vzal jen mě, bráchové tenkrát nejeli, už ani nevím proč. Táta dělal lyžařského instruktora. Zařadil si mě do svého družstva a znechutil mi lyžování na dlouhá léta.

Pravil, že na mě jakožto na svou dceru musí být náročnější než na ostatní, a honil mě jako otroka.

„Hejbni tím zadkem!“ řval na mě, když jsem se drápala do kopce. Nějak si nevybavuji, jestli tam byl vlek, ale pokud ano, možná jsem na něj nesměla.

„Jak to zatáčíš? Kolikrát ti mám říkat, že máš nadlehčit těžiště! Ježíš, NADLEHČUJ, TY NÁNO!!!“ hulákal na celé Krkonoše. Brečela jsem a druhý den předstírala, že je mi špatně. Ale musím uznat, že lyžovat mě naučil.

Nesnášela jsem a nenáviděla, když mi táta cokoli vysvětloval. Zvlášť matematiku. I ve vyšších ročnících základní školy jsem se pořád dobře učila, ale královna věd mi dělala problémy. Dodnes s oblibou tvrdím, že umím počítat do desíti. Lidi se tomu smějí, ale on to zas takový vtip není. Na matiku jsem prostě tupá. Gymnázium jsem vystudovala pouze díky své kamarádce, která přírodní vědy ovládala výborně. Takže když jsme psali písemku z matematiky, krasopisně, velmi pomalu a přepečlivě jsem se podepisovala a Hana mezitím vypočítala všechny příklady. Já pak půlku opsala, dostala pěknou trojku a všichni jsme byli spokojení.