KDO ROZVÁŽE PÁS ORIONU

Aleš Rozehnal

Copyright © Aleš Rozehnal, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7219-1

I.

Některé životy jsou tak těžké, že se ani nedají žít. Některé osudy jsou tak nešťastné, že se ani nedají unést. Život Artura Riegerbauma takovým nebyl. Přesto byl dostatečně obtížný, aby si Riegerbaum uprostřed jeho běhu uvědomoval, že ho v něm již nic mimořádně dobrého nečeká a že jeho hlavním vítězstvím je přežít do dalšího dne. Snad právě o to víc měl strach, aby ho nepotkalo něco, co by z jeho života udělalo nesnesitelnou cestu plnou bolesti, utrpení a osamění.

Jeho život mu při zpětném pohledu připadal jako dlouhý seznam samých špatných, a ještě horších rozhodnutí. Mnohokrát dostal nabídku od ďábla a ke své pozdější zlosti ji mnohokrát, byť i ve víře, že koná dobro, přijal. Navíc měl od doby, kdy poznal realitu svého života, což bylo provázeno prozřením, že není nesmrtelný, obsedantní strach ze smrti. Jako dítě nesmrtelnosti své a svých blízkých pevně věřil a uvědomění vlastního omylu bylo jeho nejhorší deziluzí. Teď věděl, že někde v hloubi jeho vědomí je možná uložena vzpomínka na jeho první nádech, ale že něco takového jako vzpomínka na nádech poslední existovat nebude.

Mnoho lidí se domnívá, že smrt je něco mystického, a touží se dozvědět, co bude po ní. Materialisté jsou přesvědčení, že po smrti žádný život neexistuje. Ostatní věří v posmrtný život. Nikdo z nich však pro své mínění nepřináší žádný důkaz. Artur se však na svět díval rozostřeným pohledem kvantové fyziky a byl přesvědčen, že neexistuje důvod, aby život dával pouze jednu šanci.

Zároveň ale byl toho názoru, že ony další šance nemají s podobou života tak, jak ho zná, nic společného. Bylo mu jasné, že po smrti z jeho světa nezbude nic, protože on sám přestane existovat. V důsledku toho zanikne jeho jsoucnost, ať už to je cokoli. Stejně tak věděl, že po smrti se už nikdy nesetká s těmi několika málo lidmi, které miluje. A pokud se s nimi setká, určitě ne ve formě a způsobem, který si dokáže byť i jen představit.

Neexistuje nic takového jako být mrtvý, protože se smrtí není spojeno žádné bytí. Jeho úzkost byla o to větší, když si uvědomil, kolik z lidí, které důvěrně znal, již odešlo a jak málo toho po nich zůstalo, ať už to byly za svého života sebevětší persony. Zbylo po nich jen málo vzpomínek v myslích lidí, kteří je přežili. Sám se děsil, jak on sám brzy zapomínal na lidi, kteří mu byli dříve tak blízcí a byli nepostradatelnou součástí jeho života. Nyní byli pouze vzpomínkou. A někdy ani to ne.

Nejsmutnějším důkazem byly portréty dávno zemřelých lidí, které se objevovaly na aukcích obrazů. Portrétovaní byli za svého života zcela jistě důležitými osobnostmi, které stály za zvěčnění. O tyto obrazy ale dnes nikdo neprojevoval sebemenší zájem. Nikdo dokonce ani nevěděl, jak se ti lidé jmenovali, jaké byly jejich osudy, jaký byl jejich život.

Všednost a banalita našich existencí nás vedou k domněnce, že naše bytí je něčím samozřejmým, a přitom je naše přítomnost ve vesmíru něco tak neuvěřitelného, že ji vlastně dosud nikdo nepochopil. Stejně tak ji nechápal ani Artur.

Každý pracovní den chodil ráno do své kanceláře v Celetné ulici naproti budově patřící Univerzitě Karlově a za ta dvě desetiletí už téměř s jistotou věděl, koho a kdy na své trase potká. Dům U Zlatého jelena, kde se nacházela jeho kancelář, pocházel ze 14. století a možná i z doby dřívější, i když měl částečně barokní a částečně klasicistní podobu. V přízemí se nacházel obchod s turistickými cetkami, ale od prvního patra byl svět domu od světa turistů oddělen neviditelnou závorou. Přestože měl Artur ke své práci občas nechuť, pobyt v prostředí toho domu mu přinášel uspokojení.

Přes představy milionů turistů je Praha po většinu roku zamračené město. Tuto zamračenost podtrhovaly výrazy lidí, které Riegerbaum pravidelně po cestě Melantrichovou a Celetnou ulicí v době před svými úředními hodinami potkával. Byli zahaleni do kokonu své zloby, nepřátelství, nespokojenosti se svými životy a dalších frustrací. Hlavy jako by měli zaražené do těla a s nepřítomným výrazem kráčeli bůhvíjakým směrem a za bůhvíjakým účelem.

Zajímavé bylo, že ačkoli mnohé z nich podle vidění znal takřka důvěrně, nikdo mu nikdy neodpověděl na pozdrav, a i když musel být známý i on jim, dívali se buď stranou, nebo s podivně nepřítomným výrazem a s očima upřenýma někam skrze jeho tvář, která se zřejmě v takových okamžicích stávala průhlednou. Artur sám se v takových situacích průhledným cítil. Průhledným, neviditelným, každopádně ostatním zcela lhostejný.

Výjimkou byl sympaticky vyhlížející chlapík, kterého Artur většinou potkával ve chvíli, kdy bral za velkou kovovou kliku těžkých vrat filozofické fakulty a vcházel do nich s výrazem, že k této instituci neodmyslitelně patří. Vždy se na Artura krátce podíval, kývl sotva znatelně hlavou a malinko pohnul rty.

Ráno vstupovala do té budovy celá řada lidí, zejména studentů, kteří se měnili s takovou frekvencí, že si je Artur zapamatovat nemohl. Ten muž byl ale něčím výjimečný a nebylo to pouze oním nezřetelným pokývnutím hlavy. Artur měl i přesto vážné pochybnosti, zda skutečně ví, že dennodenně potkává svého souseda, jehož kancelář sídlí v domě přes ulici.

Za těch více než dvacet let, kdy chodil Riegerbaum Celetnou ulicí do své advokátní kanceláře, zaznamenal všechny její proměny po devětaosmdesátém roce 20. století. Pamatoval si na skupinu kolumbijských hudebníků, kteří od rána do večera hlasitě vyhrávali stále stejné melodie, což ale nikomu nevadilo, protože se zdálo, že jejich hudba je oslavou nové doby, která nemá limity. Po nějaké době hudebníci zmizeli. Stejně jako pocit, že tahle doba nemá limity a že i Arturovy možnosti jsou vlastně bez hranic.

Zaznamenal i vznik několika restaurací zařízených barokovými židlemi, potaženými rudým mikroplyšem, a dalšími atributy plebejských představ o luxusu, v nichž se scházela v raných 90. letech rodící se vrstva skutečných nebo domnělých kapitalistů. Plebejský charakter českého národa, někdy zaměňovaný za demokratičnost, nacházel odraz i v užitných předmětech a ve vzhledu města. A smířil se s tím, že jeho ulice, včetně Celetné, zřejmě už neměnně získaly turistický vzhled se zaměřením na prodej více či méně vkusných suvenýrů.

Jako téměř každé pondělí vešel po deváté ráno Artur Riegerbaum do své kanceláře, kde na něj již čekala objednaná nová klientka. Přišla dřív, což byla známka, že Arturovy služby zoufale potřebuje. To ho trochu rozladilo, protože mu nedopřála ani okamžik na každodenní sžití s kancelářským prostředím.

Seděla na sedačce v předsálí kanceláře jako hromádka neštěstí. Byla mladší než Artur a podle oblečení se zdálo, že zažila život v luxusu, který ale očividně před nějakou dobou skončil. Byl to ale luxus vkusný a Artur doufal, že její vkus bude známkou střízlivého uvažování a hodnocení vlastní situace.

I její tvář byla trochu neupravená, i když bylo vidět, že dřív věnovala vizáži velkou pozornost. Nehty měla zničené, a to nejen tím, že o ně nepečovala, ale poškození bylo rovněž známkou její nervozity. Po několika úvodních frázích začala advokátovi vyprávět svůj příběh. Hned na začátku řekla, že se jedná o příběh velmi neobvyklý, a tudíž zcela jistě právně komplikovaný. Tak jako většina klientů i ona považovala komplikovanost právního hodnocení své situace za logický důsledek složitosti vlastního života.

Nebyla ani příliš hezká, ani příliš ošklivá. A kdyby z ní nesálalo neštěstí, působila by sympaticky. Takto spíše vzbuzovala soucit. Lidé mají tendenci se nešťastným lidem vyhýbat. Zřejmě z přesvědčení, že by se jejich neštěstí mohlo přenést i na ně. Artur se soucitem ke klientovi vést nikdy nenechal. Poznal už několikrát, že klienti, kterým projevil soucit, se mu „odvděčili“ tou nejhorší odplatou. A to si o lidech v problémech za léta své praxe nedělal už žádné velké iluze. Vzpomínky na minulý luxus naznačoval i ženin kostýmek, který pamatoval lepší časy. Nehty měla oprýskané, obočí neupravené. Prostě typická žena v nesnázích.

Artur ji uvedl do zasedací místnosti, kde se rozpačitě posadila a začala mluvit. Podle jejího vyprávění se jednalo o velký partnerský problém. Její manžel byl už jednou ženatý a měl z předchozího svazku dvě děti. Jeho první manželka byla nesnesitelná, ale neodešel od ní kvůli Arturově klientce. Když ji poznal, byl vztah dávno nefunkční. Jeho rozvod se ale táhl, i když v té době už žil s novou partnerkou. V téže době také Arturova klientka otěhotněla a porodila. Svatba se konala, až když byly dceři tři roky. Dva roky po svatbě se jim narodila další dcera.

To vše se odehrálo před patnácti lety. Teď si její manžel našel novou přítelkyni a požaduje po Arturově klientce, aby se odstěhovala. S tím, že dcery můžou zůstat s ním. Nepřipouští cesty zpět, stejně tak jako ona. Nedokáže mu odpustit zradu. Kdyby nepotkal novou přítelkyni, vše by bylo jako dřív.

Veškerý majetek, který za dobu soužití nabyli, je ale výlučně manželův. Dohodli se tak v minulosti, aby ho uchránili před jeho bývalou manželkou. Sama mu ho pomáhala před ní ukrývat a věnovala mu i peníze za prodej svého bytu, aby spolu mohli postavit rodinný dům. Ten byl ale z hlediska práva pouze manželův a ona tak po téměř dvaceti letech zřejmě odejde zcela s prázdnou.

Dcery se postavily na jeho stranu. Jsou ve věku, kdy už tolik matku nepotřebují, a on si je navíc umí kupovat. Vůči nim je štědrý, ale jí nechce dát nic. Artur se zamyslel nad tím, jak pošetilá je představa, že se manžel jeho klientky bude při současném rozchodu chovat jinak než při rozchodu prvním, při kterém mu rovněž pomáhala ukrývat majetek.

Vyprávění nové klientky s nezvyklým jménem Sonja bylo dlouhé, se spoustou odboček, které byly pro Riegerbauma nedůležité, ale nechtěl ji přerušovat ani korigovat. Věděl, že první rozhovor s advokátem má hlavně terapeutický účel. Věděl ale také, že v určitý okamžik musí terapii ukončit a nařídit tvrdou léčbu.

V tom byla praxe advokáta hodně podobná profesi psychologa. Na rozdíl od psychologů se ale Artur nesnažil spravit duši, nýbrž svět okolo ní. Většina událostí v životě je morálně neutrální. Například Sonjin příběh nebyl ani dobrý, ani špatný, ani žádoucí, ani nežádoucí, ani ctnostný, ani podlý.

Přesto byla situace, do níž se dostala, z jejího pohledu nespravedlivá. Byla narušena geometrická proporcionalita, která předtím panovala, a Sonja se domáhala odplaty, která měla nastolit předchozí rovnováhu. Problém spočíval v tom, že její rovnováha byla nerovnováhou jejího manžela a jeho nové partnerky.

Podobných příběhů slyšel Artur už desítky, ne-li stovky. Každý klient byl však přesvědčen, že jeho příběh je neobvyklý a právně mimořádně komplikovaný. Většinou se ale jednalo o drobné varianty stejných událostí. Jak to tak vypadalo, lidských osudů bylo méně než lidí samotných. Tyto osudy si zřejmě lidé nosili v sobě a pouze si vybírali z nabídky, kterou jim někdo předem připravil.

Artur seznámil Sonju se svou strategií a ta, trochu uklidněná, se začala chystat k odchodu. Její situace nebyla dobrá, ale nebyla ani beznadějná. Svůj příběh vyprávěla určitě bezpočtukrát kamarádům a známým. Zajisté ho mnohokrát přeříkala i sama sobě, hledajíc viníka celé situace. Zřejmě to ale bylo poprvé, kdy se dozvěděla, jak na tom opravdu je. Když vycházela ze dveří, otočila se: „Už jste měl někdy takový případ? Mám nějakou šanci na výhru?“

„Ano, není to zas tak neobvyklé, jak se vám možná zdá. A nějaká šance je vždy,“ trochu nuceně se usmál Artur. Nebral to ani jako urážku, protože Sonja byla zcela jistě přesvědčena, že její životní příběh je unikátní, a tudíž je unikátní i právní situace, kterou měl Artur řešit. I kdyby viděla desítky jeho spisů, které obsahovaly příběhy navlas podobné jejímu, stejně by nevěřila. Uvědomování sama sebe jako unikátní bytosti je koneckonců podstatou člověka.

První schůzku toho dne měl relativně úspěšně za sebou, a proto se pustil do listování ve spisu, který se týkal soudního jednání nařízeného na druhý den. Za ta léta, co se živil advokacií, si už zvykl, že život jeho klientů, který s nimi tu delší, tu kratší dobu sdílí, je jeden velký konflikt. Konflikt, jenž má někdy podobu dramatu, jindy frašky.

Lidé vyhledávali jeho služby až tehdy, když se jejich život nějak zadrhl. Bohužel, nikdy neměl agendu, jež by nebyla spojena s konfliktem, a občas záviděl kolegům, kteří měli kariéru založenou na sepisování kupních smluv a sestavování právních stanovisek. Život bez konfliktů jiných, jemu často neznámých lidí byl jeho ideál. Z jeho spisů se ale často valilo tolik špíny, že by mohly sloužit jako malé koncentráty zla. Jejich bílá barva byla zcela neadekvátní obsahu. Největším nebezpečím pro jeho klienty nebyly nepřátelské přírodní síly, ale lidé kolem nich.

Arturovi klienti a jejich protivníci byli lidé poctiví i nemravní, stateční i zbabělí, zajímaví, inspirativní a chytří, ale i zcela zbyteční hňupové, lidé šťastní i zoufalí, střízliví i pomatení. Málokdo z nich však byl úplně špatný a Artur si ke každému z nich našel vztah. Neznamenalo to ovšem, že by se s nimi ztotožnil, souhlasil s nimi nebo je omlouval. Neznamenalo to ale ani, že by je soudil nebo zatracoval, když provedli něco, co zakazoval zákon i společenské mínění. Nejvíce odpovídalo realitě, že je chápal, i když se chovali často sebehloupěji. Někdy je možná ani nechápal, ale snažil se najít pro ně pochopení.

Naučil se žít s tím, že většinu času tráví řešením problémů někoho jiného. Zvykl si, že se od něj očekávalo, že vymaže důsledky předchozích pochybení a selhání jiných. Podstatou člověka totiž není přijmout zodpovědnost za své chyby, ale najít viníka. Nejlépe viníka vnějšího. Smířil se s tím, že lidé, s nimiž se stýkal, na něj přenášeli svůj stres a vztek a ze svých vlastních omylů vinili právě jeho. I to bylo vlastně pokračováním terapie, protože pokud někdo obrátil svůj vztek vůči sobě, většinou to mělo tragické následky.

Téměř všichni laici mají velmi pomýlenou představu o právu. Jednak ji ztotožňují se svou ideou o morálce, aniž si uvědomují, že jejich morálka je často velmi nemorální. Lidé s nejvzletnějšími proslovy o morálce jsou schopni páchat ty nejprotiprávnější činy.

Dále se domnívají, že právo upravuje téměř všechny aspekty lidského života, a ono je přitom jen velmi neúplnou soustavou norem. Mnohdy je velmi obtížné život do těchto kusých pravidel nějak napěchovat. Tuto realitu ale odmítají akceptovat a považují ji za nedostatek práva a selhání celého právního systému.

Artur se vycvičil v umění žít ve světě neustálých neshod a veškerý svůj pracovní čas trávit a veškeré své úsilí věnovat sporům jiných lidí, které mu často přišly hloupé nebo malicherné. Již dávno si uvědomoval rozpor mezi ideály, s nimiž vstupoval do profese, a realitou spočívající v často netvůrčí práci, kterou musel vykonávat. Ale nebylo cesty zpět. Nic jiného neuměl a práce mu přinášela životní standard, jehož se nechtěl vzdát. Věděl, že nedostatek by narušil jeho způsob života a učinil by ho nešťastným. Paradoxně ho však ani relativní dostatek šťastným nečinil.

A tak běžel ve své zdánlivé rozmanitosti, ale faktické jednotvárnosti jeho čas, aniž se ukázalo jakékoli znamení, zda má jeho snažení nějaký význam a smysl, nebo zda se jedná pouze o práci na udržování zrezivělého stroje společnosti a jeho občasné úspěchy, které mu přinášely uspokojení, jsou pouze pomníčky jeho marnivosti, které se rozpadají tak rychle jako klientovo uznání.

Arturův život byl jako pohyb robota nastaveného na režim autopilota. Vykonával automaticky úkony, které od něj lidé požadovali. Nebo si myslel, že je od něj požadují, ale jejich pravý význam neznal. Ze žádného náznaku nevyplývalo, že by se na tom do jeho konce mělo něco změnit.

To všechno přispívalo k Arturově osamělosti. Psychické i fyzické. Lidé se často bojí být sami, protože se sami se sebou nudí nebo se sebe bojí. Potřebují se o někoho opírat, protože když tuto oporu nemají, upadnou. Artur byl rád sám už od dětství. Samota mu nevadila, vlastně byla jeho nejlepší společnicí. A jak stárl, jeho potřeba samoty byla stále větší a větší. Nejspokojenější byl, když upadal do náručí Hypna a jeho syna Morfea.

II.

Artur se probudil okolo čtvrté hodiny ranní, protože tak jako vždy před důležitým či obtížným soudním jednáním nemohl spát. Hlavou mu létaly myšlenky a obrazy hlavního líčení, které začne v devět ráno v budově soudu ve Spálené ulici. Případ se týkal vraždy. Jednalo se o teprve čtvrtou vraždu v Arturově dlouhé advokátní kariéře. Ačkoli žijí lidé v představě, že vraždy jsou na denním pořádku, byly velmi výjimečné a advokáti se k obhajobě v těchto věcech dostávali zřídkakdy.

Předseda senátu nařídil na poslední den hlavního líčení přednes závěrečných řečí a naplánoval i vynesení rozsudku. Artur věděl, že výsledek nemůže být pro jeho klientku dobrý. Pochyboval také, zda může být dobrý pro nastolení spravedlnosti a rovnováhy panující před vraždou.

Představa, že advokát může zcela zvrátit výsledek soudního řízení, je většinou naivní. V některých kauzách jsou prostě špatně rozdány karty a nejde s nimi udělat téměř nic. A je celkem jedno, zda si klient ty karty vybral sám nebo mu je vnutil někdo jiný či je jen náhodně zamíchal osud. Tušil, že to bude případ i této kauzy.

Jeho klientka Helena napadla ve značném stadiu opilosti svého manžela. Pětkrát ho bodla kuchyňským nožem do hrudníku, břicha a ruky. Čtyři z pěti ran dopadly až tehdy, kdy manžel ležel na zemi. Jednalo se o rány celkem hluboké a na Heleninu konstituci vedené značnou silou.

Artur založil obhajobu na tvrzení, že její útok byl ve skutečnosti obranou proti napadení manžela, vyprovokovanému tím, že po něm hodila plastovou misku. Malé příčiny často mívají tragické následky.

Přihlouplé a opilecké hození miskou odstartovalo sled událostí, které měly za následek smrt. Jakkoli to znělo neuvěřitelně, během několika málo okamžiků způsobilo sotva postřehnutelné naražení misky do lidského těla smrt. Miska byla neporušená, život člověka nenávratně ztracen.

Bodná rána do manželova hrudníku zasáhla podklíčkovou žílu a plíci, rána do břicha prorazila okruží tenkého střeva. V důsledku bodných ran do hrudníku manžel na místě zemřel. Netrvalo to ani příliš dlouho. Ještě předtím stačil udeřit manželku do temene, čímž jí způsobil lehké poranění. Nebylo zcela jisté, zda udeřil před bodnutím, nebo až po něm. Ačkoli na to Artur v průběhu obhajoby kladl důraz, věděl, že je to vlastně jedno.

Partnerské roztržky mezi Helenou a jejím manželem byly na denním pořádku. Panoval mezi nimi neurovnaný, problematický a konfliktní vztah. Bůhví, co bylo jeho příčinou, ale manželské pohodě určitě nepřispívala ani jejich téměř neustálá opilost. Opilost byla doprovázena nižším intelektem, který ale mohl být důsledkem neustálého pití alkoholu. Pod jeho vlivem se často hádali a napadali, i když k útokům docházelo častěji ze strany zavražděného manžela. Nezřídka ale i ze strany Heleny, která manžela bodla nožem už v minulosti. Předchozí bodnutí se však nikdy pořádně nevyšetřilo, protože roztržka mezi manželi byla zažehnána.

Nejednalo se ovšem o typické asociály. Oba chodili příležitostně do zaměstnání, měli byt a slušné rodinné zázemí. Helenini rodiče byli dokonce velmi dobře situovaní a z jejího života upřímně nešťastní. Smrti jejího manžela nelitovali. Artur je dokonce podezíral, že ji berou jako možný nový začátek života zbloudilé dcery.

Charakter roztržky osudného dne nijak nevybočoval z rázu konfliktů předchozích. Helena po slovní rozepři hodila po manželovi misku a ten ji udeřil do hlavy, aniž jí způsobil jakékoli vážnější zranění. Jak Artur tvrdil, tento úder vyvolal její útok. Útok zcela zjevně nepřiměřený předchozímu útoku manžela, který ženě žádné významné zranění nezpůsobil a po krátkém čase ustal. Kdo ale ví, co se jí honilo hlavou. Manžel ji mnohokrát zbil. Možná se domnívala, že bití přijde i tentokrát.

Helenino jednání vyvolala kombinace jejích osobnostních rysů, vzteku a vlivu alkoholu. Ovšem Helena nebyla pouhou pasivní obětí domácího násilí. V opilosti bývala agresivní, obvykle iniciovala roztržky s manželem a byla schopna na něj i fyzicky zaútočit. Těžko říct, v čem tkvěla příčina. Chování manžela k ní mohlo být spouštěčem. Možná ale měla v sobě stejnou agresi jako on. Přitom než manžela poznala, téměř abstinovala a vedla to, co společnost označuje jako řádný život. Byla bezproblémová a nikdo by nečekal, že v jejím životě nastane tak dramatická událost. Její život se tragickým způsobem zadrhl. Život jejího manžela se zadrhl ještě tragičtěji.

Nicméně hned po činu zavolala policii a ta ji zastihla téměř literárně s rukama plnýma krve. K dokonalému obrazu vraždy chyběl snad jen nůž, který by držela nad mrtvolou. Takto se objevily její fotky na titulní straně bulvárního deníku. Sama byla z toho, co udělala, v šoku.

Soud ji bez dlouhého váhání poslal do vazby. Obava z vysokého trestu by mohla i takto sociálně vykolejenou osobu zlákat k útěku. Vzhledem k jednoduchosti případu neuplynulo od osudného dne do začátku hlavního líčení, které trvalo pouhých pět dní, ani šest měsíců. Z hlediska práva jednoduchá kauza. Z hlediska životů hlavních aktérů kauza zcela zásadní.

Artur vstoupil do soudní budovy půl hodiny před devátou, položil aktovku se spisem a tašku s talárem na pás s rentgenem a vystoupal do třetího patra, kde se mělo odehrávat finále hlavního líčení. Finále, v němž Helena prohraje. Smutným paradoxem těchto případů bylo, že nikdo nevyhraje. Její mrtvý manžel už zadostiučinění nepocítí. Vzhledem k jeho asociálnímu charakteru nebude uspokojena ani společnost, které je jeho osud lhostejný.

Soudní budova byla rozsáhlým pětikřídlým objektem v monumentálním stylu německo-francouzské neorenesance a dříve sloužila jako radnice Nového Města. Na trestní soud byla přestavěna až v důsledku josefovských reforem. Přistavěním pater a příček zmizely velké jednací sály. Průčelí dostalo klasicistní fasádu, duch budovy ale zůstával stejný. Artur do ní i po téměř třiceti letech vstupoval se stísněnými pocity.

V budově, respektive v její věži, byla i vězeňská kaple. Jednalo se o budovu, v níž se konal proces s legendárním loupežníkem Václavem Babinským a mnohé další. Po vzniku republiky vrchol osadili místo rakouské orlice dvouocasým lvem. Lev přežil změnu politických režimů zřejmě proto, že nebyl z ulice příliš vidět. Naproti stála budova, v níž z hlediska historie relativně nedávno sídlilo proslulé řeznictví s jídelnou, v níž podávali ta nejnezdravější jídla, která si člověk dokáže představit. Do dnešní doby by se ale už nehodilo, takže ho nahradila prodejna sportovních potřeb.

Artur čekal na chodbě a pozoroval holuby, kteří se snažili usednout na vnější parapety, což jim znemožňovaly dlouhé a ostré drátěné trny. Marnost jejich snažení tak trochu odrážela marnost snažení Arturova, ale ještě hůř – marnost Helenina osudu. Zajímavé bylo, že to holubi stejně nevzdávali, i když i oni přes svoji omezenou mozkovou kapacitu museli pochopit, že na parapet nikdy nedosednou.

Pět minut před devátou se dostavil státní zástupce, jako vždy nepozdravil a tvářil se, že kromě něj na chodbě nikdo není. Státní zástupci zřejmě dostávali k takovému chování instrukce, aby demonstrovali svoji neúprosnost, striktnost a přísnost. Z absence výrazu v jeho tváři se nedalo určit vůbec nic. Stejně se projevoval po celou dobu hlavního líčení. Po chvíli ze soudní síně vyšla zapisovatelka a vzala si od Artura i státního zástupce průkazy.

Po pár minutách opět otevřela dveře a vyzvala všechny, ať vstoupí. Artur se nasoukal do taláru, posadil se a čekal na eskortu, která přivede vazebně stíhanou vražedkyni, zatím stále ještě pouze podezřelou z vraždy. Krátil si chvíli listováním ve spisu, jejž ale stejně znal nazpaměť. Státní zástupce neodkládal výraz sfingy a členové senátu se očividně nudili. Po několika minutách do místnosti vstoupili dva muži a jedna žena v uniformách a přivedli spoutanou Helenu.

Nebyla sice oblečena ve vězeňských hadrech, ale i tak vypadala příšerně. Laciné, příliš barevné pytlové šaty, tvář zničená alkoholem a prázdný, trochu nepřítomný a přihlouplý výraz. Nebyla příliš chytrá, ale vzhledem k tomu, že vystudovala střední školu, se na její omezenosti musel podepsat alkohol.

Členové eskorty jí odepli pouta a Artur měl příležitost prohodit s ní pár slov. Neměli si ale co nového říct. Helena se posadila na lavici před Artura a na její tváři se konečně objevilo něco jako napětí. Nemohla zůstat netečná k tomu, že se za pár desítek minut dozví, jak bude dalších pár let vypadat její život.

Arturovi bylo jasné, že svého činu nelituje, že lituje pouze toho, že bude muset strávit několik let ve vězení. Nikdy se také nebavili o tom, co skutečně k manželovi cítila a zda jí jeho život bude chybět. To nebylo jeho úkolem. Jeho úkolem bylo, aby těch let, která stráví za mřížemi, bylo co nejméně. Podle toho, jak o manželovi mluvila, ji nemrzela ani jeho smrt. Možná to ale byla jen maska, aby se ospravedlnila sama před sebou.

Události měly rychlý spád a předseda senátu vyzval státního zástupce k závěrečné řeči. Ten bez známky emocí i jakéhokoli zájmu vylíčil, co se stalo, a zdůraznil, že se nejedná ani o zabití z omluvitelné pohnutky, ani o sebeobranu. Mluvil jako stroj. Osud zavražděného, ale i Helenin mu byl lhostejný. Zřejmě to ale byla jeho profesní obrana před tím, co musel dennodenně slýchat.

Artur měl pocit, že členové senátu občas na znamení souhlasu neznatelně přikývli. Nedivil se. I on v podstatě se závěry státního zástupce souhlasil. Helena jeho projev poslouchala zcela apaticky a zdálo se, že o příběh jeví stejně malý zájem jako sám státní zástupce, který mechanicky četl z poznámek předem připravený projev.

Na konci své řeči navrhl desetiletý nepodmíněný trest a poněkud zbytečně protialkoholní léčbu, která je s místem izolace od vnějšího světa tak jako tak spojena. Helena se nezdála ani překvapená, ani zaražená a vypadalo to, jako by takový trest očekávala.

Předseda senátu vyzval Artura, aby se ujal slova. Ten neměl projev napsaný, a tak mluvil pouze podle bodových poznámek, které si v předchozích dnech udělal. Snažil se soud přesvědčit, že jeho klientka jednala v nutné obraně, která je jednou z okolností vylučujících protiprávnost.

Tvrdil, že iniciativa vedoucí ke vzájemnému střetu přišla od manžela a nic na tom nemění ani ledabylé hození malé plastové misky z její strany, která dopadla zcela mimo dosah zavražděného. Snažil se ji vylíčit jako typickou týranou ženu, která by mohla ve členech senátu vzbudit trochu soucitu i navzdory tomu, co spáchala. Spoléhal také, že její manžel žádný soucit vyvolávat nebude, a to ani přes svůj tragický konec.

„Pokud by nedošlo k vyvolání konfliktu, vraždy by se nedopustila,“ pokračoval Artur ve svém přednesu. „Předpokládala útok a proti němu zaměřila svoji obranu, což samo o sobě vylučuje úmyslné zavinění. Její reakce byla obranná, vystupňovaná v důsledku dlouhodobého vyhrožování ze strany manžela a vyplývající ze zátěžové situace, která v ní vyvolala pocit strachu. Po celou dobu jednala na základě subjektivního pocitu, že odvrací útok ohrožující její život, a to pocitu ovlivněného dlouhodobým týráním z jeho strany. Právě útok manžela byl spouštěčem jejího obranného jednání. Není divu, že se bála, takových útoků už zažila celou řadu. Útoků, které jí ubližovaly fyzicky i psychicky. Není exemplárnější případ týrané ženy, než je právě moje klientka.“

Artur poukazoval, že Helena byla vlastně obětí svého muže, přičemž to, že od něj přes své obavy neodešla, je právě typickým rysem psychické závislosti týraných osob na pachateli domácího násilí. Na obranný charakter jejího útoku poukazovalo rovněž umístění ran na těle mrtvého, svědčící o chaotickém bodání v panice. Útok nebyl promyšlený, ale pudový, vedený snahou přežít. Nic na tom nemění fakt, že většina ran byla vedena proti muži, jenž už ležel na zemi. Jeho klientka věřila, že je nebezpečný i v této poloze. Byla přesvědčena, že i v této poloze jí hrozí z jeho strany nebezpečí na jejím životě. V panice není lidský úsudek zcela jasný. Úsudek dlouhodobě týraného člověka je pak zamlžen ještě víc.

Na tvářích členů senátu se objevil nevěřícný, trochu popuzený výraz. Artur se však nevzdával a pokračoval. V těchto případech musel sám sebe přesvědčovat, že jeho snaha má smysl a výrazy členů senátu musí ignorovat.

„Představa, že moje klientka nese plnou odpovědnost za svůj čin výlučně sama, není správná. Činu se dopustila proto, že se narodila s určitými dispozicemi, vlastnostmi a intelektem. Nikdo z nás nemůže za to, že se nenarodil perfektní, čistý a neposkvrněný. Barva našich vlasů, našich očí, naše výška, naše inteligence, všechno má někde svůj původ. Stejně tak má někde svůj původ náš temperament, naše schopnost dodržovat zákony, naše vztahy k ostatním lidem, ale i naše tendence zákony porušovat. Stejně tak jako neumíme ovlivnit barvu svých očí, neumíme ovlivnit svůj vlastní temperament a schopnost dodržovat sociální normy.“

V tuto chvíli na Artura nechápavě pohlédla i Helena. Ten se na ni krátce podíval, ale nenechal se vyvést z míry a vršil další argumenty.

„Tak jako nemůžeme někoho vinit za barvu očí nebo nedostatek inteligence, můžeme těžko vinit někoho za to, že je emočně plochý a jeho schopnost rozeznat, co je dobré a co zlé, omezená. Všechny fyzické i psychické vlastnosti člověka jsou výsledkem genetické výbavy jeho předků. A to platí pro moji klientku.“ Artur neznatelně pokynul rukou směrem k Heleně.

„Určitě se dají tyto vrozené vlastnosti potlačovat nebo rozvíjet výchovou a působením prostředí, v němž člověk žije. To jsou však rovněž faktory, které člověk nemůže ovlivnit. Ale ani výchovu a prostředí, ve kterém moje klientka s manželem žila, si nevybrala. Ocitala se v něm a neměla sílu z něj uniknout. Pokud by se mé klientce dostalo slušné výchovy a zacházení, nikdy by se nestalo to, co se stalo. Slušného zacházení se jí pak nedostávalo zejména od manžela, oběti tohoto činu. Dá se však označit pouze jako oběť? Nebyl ve skutečnosti pachatelem právě on?“

Bylo vidět, že předseda senátu i přísedící konečně projevili zaujetí pro to, co Artur říká. Dovozoval to alespoň z toho, že otočili hlavy jeho směrem.

I proto pokračoval. „Pokud je někdo za čin, kvůli němuž stojí moje klientka před tímto soudem, odpovědný,“ nepřestával Artur, „spočívá tato odpovědnost v nekonečném počtu jejích předků nebo členů jejího okolí nebo v obojím. Pouze oni jsou příčinou toho, jaká moje klientka je a jakých činů se dopustila. Jednou ze zásad práva je, že nikdo nemůže nést odpovědnost za činy někoho jiného. Moje klientka je přitom viněna z něčeho, co je výsledkem nesmírného počtu sil, které ji formovaly, a působily dokonce dlouhou dobu před tím, než se vůbec narodila.“

Arturova řeč se blížila ke svému závěru. „Každý z nás se narodil s nekonečnou kombinací vlastností a charakteristik. Někdo s lepší, někdo s horší. Někdo pak s naprosto zničující. Jako moje klientka. S kombinací, která vede k fatálním chybám a činům. Pokud by ale měla být za tuto kombinaci odpovědná, pak musíme nově definovat spravedlnost. Můžeme ji vinit z toho, že kvůli genetice, výchově a prostředí, v němž žila, není dokonalá? Kdo tuto vinu nese? Nevím a myslím, že to nemůže vědět ani tento soud. Vím ale, že by bylo v rozporu se zásadou spravedlnosti tuto vinu přičíst pouze mojí klientce. Očividně je na ní něco špatného. Nic se však neděje bez příčiny. Příčinou nešťastné události, kterou zde projednáváme, byl nejen útok manžela, ale i genetická výbava mé klientky, kterou neovlivnila, a prostředí, které moji klientku formovalo a které rovněž neovlivnila. Skutečným viníkem zločinu, jenž se stal, tak není moje klientka, ale příčina toho, že je takovou, jakou je.“

Na samotném konci své řeči navrhl, aby byl Helenin čin posuzován jako nutná obrana, a aby ji tudíž soud zprostil obžaloby. Předseda senátu poděkoval a dal prostor pro závěrečné slovo Heleně, která jen krátce prohlásila, že se svého manžela dlouhodobě bála, že ji bil, ponižoval a týral. Působila vyrovnaně a zdálo se, že jejím slovům senát věří.

Pak bylo hlavní líčení přerušeno za účelem porady senátu a vynesení rozsudku naplánováno na jednu hodinu po poledni. Artur byl ale přesvědčen, že rozsudek – alespoň v hlavách členů senátu – byl již dávno vynesen.

Artur měl volné dvě hodiny, což byl přesně čas příliš dlouhý na kávu a příliš krátký na to, aby se vrátil do kanceláře. Na jídlo neměl ani pomyšlení. Nejdřív zkusil procházku po Karlově náměstí, ze kterého se ale stalo natolik nehostinné místo, že si to brzy rozmyslel. Náměstí vlastně nebylo náměstím, ale ulicemi obkroužený park, jenž působil zanedbaně a nepřátelsky.

Začal se proto potulovat kolem budovy soudu. Tuto budovu berou Pražané v podstatě za samozřejmost, nevšímají si jí a nepřikládají jí žádnou zvláštní důležitost. Přitom právě tady se odehrálo tolik lidských dramat jako snad nikde jinde.

Ještě před nějakými sedmdesáti lety se na jejím dvoře konaly popravy. Malá slepá ulička za soudem, kam Artur také zašel, nese jméno Omladinářů podle procesu se skupinou mladíků, jenž se zde konal. Proces s Omladinou probíhal ve druhé polovině 19. století se skutečně mladými politickými aktivisty, většinou do dvaceti let, takže téměř pubescenty. Požadovali všeobecné hlasovací právo a větší národnostní práva Čechů.

Byli mezi nimi ale i výtržníci, jimž šlo spíš o zábavu, zatímco pokrokové myšlenky jim byly cizí. Na ty ale historie zapomněla a z procesu se stal téměř národní mýtus. Byl výsledkem vyfabulované policejní konstrukce, podpořené křivými výpověďmi policejních konfidentů se sníženou inteligencí.

Tuto nedůvěryhodnou konstrukci poté převzalo státní zastupitelství. Vyfabulované policejní konstrukce ale měly dlouhou životnost a Artur se s nimi potýkal dnes a denně. Na státním zastupitelství pak padaly na úrodnou půdu. Zřejmě to bylo touhou státních zástupců po moci, i když mocichtivý státní zástupce je většinou nebezpečnější než zločinci, které má stíhat.

Obžaloba v kauze Omladinářů zněla na širokou paletu trestných činů, a to například velezradu, tajné spolčování, urážení Veličenstva, ale i třeba přestupek proti bezpečnosti majetku. Trestné činy to byly navýsost politické. V současnosti nahrazují obžaloby z politických trestných činů obžaloby z trestných činů hospodářských, i když jde stále o totéž – o mocenský boj přenesený na soudní hřiště.

Proces byl krátký a žalobci využili skutečnosti, že v té době bylo vyhlášeno v Praze stanné právo, takže obžalované nesoudila porota, ale speciální šestičlenný senát v čele s radou zemského soudu. Výjimečná doba si žádá výjimečné prostředky, a tedy i výjimečné soudy. I dnes by tento názor našel spoustu obhájců.

Proces se stal ale zároveň skutečným divadlem. Divadlem pro veřejnost, které svou fraškovitostí mělo ukázat směšnost zanikajícího režimu. Obžalovaní se dožadovali přítomnosti veřejnosti, nebo alespoň důvěrníků. Publicita je ale nepřítelem autokratických režimů. Střídavě se také odmítali účastnit hlavního líčení a střídavě byli naopak ze soudní síně vykazováni. Někteří se snažili vysvětlit své politické názory. Tím vlastně dosáhli něčeho, o čem se jim ani nesnilo, protože jejich literární projevy byly dosud určeny úzké skupině intelektuálů, byť byla tato skupina sebevlivnější.

Nakonec se obžalovaní vzdali advokátů s tím, že pod bodáky se hájit nebudou, a soudce jim proto určil obhájce ex offo. Při negativních výpovědích svědků obžalovaní syčeli a občas do svědků nepozorovaně kopali, pokud vypovídali v jejich neprospěch.

Policejního konfidenta, který celý proces spustil, dokonce sympatizanti Omladinářů popravili. Téměř všichni obvinění byli odsouzeni k odnětí svobody. Artur nad touto kauzou přemýšlel. I nad tím, že doba se sice mění, ale reálie, lidé, jejich chování a tupost a brutalita státní mašinerie zůstávají víceméně stejní. Helenin případ byl ale samozřejmě jiný. Nezakládal se na vyfabulovaných politických obviněních, ale na realitě mrtvého manžela, která je definitivní, nesporná a nezvratná.

Krátce před jednou hodinou odpolední se Artur vrátil před jednací síň. Vyhlášení rozsudku netrvalo dlouho. Helena byla odsouzena k osmi letům odnětí svobody. Rozsudek vyslechla bez pohnutí, jako by se jí celá věc opět příliš netýkala. Před jejím odvedením do vazební věznice jí ještě Artur slíbil, že podá odvolání a že ji navštíví, i když věděl, že ani jedno na jejím osudu příliš mnoho nezmění.

III.

Toho dne, kdy se rozeběhl sled událostí, které na nějakou dobu změnily běh Arturova života, začalo jeho ráno trochu jinak, i když tomu do okamžiku, než Artur došel k domu, ve kterém měl kancelář, nic nenaznačovalo. Drobně mžilo, takže se nevyplatilo vytahovat deštník, přitom byl už po pár minutách chůze mokrý až na košili.

Už se těšil, jak si vleze do své pracovny a bude pomalu schnout. Najednou si všiml, že muž, obvykle vcházející do budovy filozofické fakulty, stojí uprostřed ulice a rozpačitě přešlapuje. Artur očekával, že mu jako každý den neznatelně pokyne hlavou, ale když se k němu přiblížil na vzdálenost jako ještě nikdy, podívali se navzájem do očí. Muž udělal krok směrem k Arturovi a hlasitě pozdravil: „Dobrý den, pane doktore.“

Artur byl trochu v šoku. Vida, pomyslel si Artur překvapeně. On ví, kdo jsem. Přistoupil k němu. Byl poněkud starší, než se zdálo z letmých setkání na ulici. Domnění stáří mu přidávaly téměř bílé vlasy, i když tvář měl vyžehlenou jako lidé, jejichž život neohrožuje permanentní stres. Působil celkově upraveně a trochu starosvětsky. K Arturově překvapení byl muž celkem luxusně oblečen. Měl oblek ve stylu anglických dandyů. To ještě více podtrhávalo intelektuálský dojem, který muž vzbuzoval.

Artur přemýšlel o jeho profesi. Tvář měl oduševnělou, jak se ovšem od někoho natolik spjatého s filozofickou fakultou dalo očekávat. Zároveň ale nepůsobil oním, poněkud mimózním dojmem, který vzbuzovali někteří vědci humanitních oborů. Vypadal tak trochu jako rentiér, který chodí do univerzitní knihovny, protože má dost času i peněz.

„Dobrý den,“ řekl ještě jednou muž. „Dovolte, abych se představil,“ pokračoval a neznatelně se uklonil. „Jmenuji se Gustav Krámský a pracuji tady na fakultě, v Ústavu obecné lingvistiky. Chtěl jsem se zeptat, zda bych se za vámi mohl někdy zastavit se svou záležitostí.“ Podíval se na Artura a očekával odpověď.

Takže lingvista, pomyslel si Artur. I když o tomhle oboru moc nevěděl, cítil k němu nějak podvědomě sympatie, protože předpokládal, že se v něm hodně pracuje s jazykem jako v oboru Arturově.

„Dobrý den,“ odpověděl Artur stále ještě trochu překvapeně. Snažil se ale údiv skrýt a tvářit se přátelsky. „Určitě. O co jde?“

„Potřeboval bych pomoc vaší kanceláře. Je to taková komplikovanější, hodně specifická kauza. Radši bych vám řekl všechno, až bude víc času.“ Gustav Krámský se tvářil už nejen rozpačitě, ale i trochu nešťastně, protože mu oslovení v podstatě neznámého muže na ulici zřejmě nebylo příjemné.

Ani Artur nebyl na tento způsob seznamování zvyklý. Nicméně přikývl a oba muži si začali dohadovat termín schůzky, což se ukázalo jako nepříliš složité, protože Krámský měl čas v podstatě kdykoli. Práce v Ústavu obecné lingvistiky kromě stresu nebyla spojena zřejmě ani s nedostatkem času. Artur si předsevzal, že až se sejdou, musí zjistit, co konkrétně na fakultě dělá.

Dohodli se na schůzce, která se měla konat ještě ten den ve dvě hodiny odpoledne, a Krámský, který se honosil docentským titulem, což Artur zjistil z předané vizitky, to přijal s očividnou úlevou. Přestože spolu mluvili poprvé, zdálo se, že se vlastně velmi dobře znají. Jako by jejich letmé ranní pohledy za dvacet let nastolily určitou formu spojenectví.

Poté se oba muži rozešli obvyklým směrem a Artur vstoupil dveřmi vyříznutými do červených plátovaných vrat domu, kde se v prvním patře nacházela jeho kancelář. Do prvního patra šel po širokých dřevěných schodech, které i když byly nové, stále nepříjemně vrzaly.

Vida, zase jedna „komplikovanější, hodně specifická kauza“, pomyslel si trochu ironicky, ale na nového klienta se v podstatě těšil. Zejména proto, že po dvaceti letech poodhalí závoj jeho, pro Artura dosud záhadné existence. Zároveň doufal, že kauzu docenta lingvistiky nebude provázet nějaký brutální konflikt spojený s nejnižšími lidskými pudy. Navíc ho zajímalo, jaký může mít lingvista, který žije očividně spokojeným a poklidným životem, právní problém, jenž ho přiměje oslovit neznámého člověka na ulici. Důvodem určitě nebylo, že by byl Artur jediným advokátem, kterého kdy Krámský poznal.

Docent Gustav Krámský dorazil do Arturovy kanceláře na minutu přesně, jak se koneckonců dalo čekat vzhledem k tomu, že se jednalo o souseda. Posadil se skromně do křesla naproti Arturovi, objednal si čaj a po několika úvodních frázích začal s promluvou. Artur se obával její délky, která bývá často nestřídmá i u inteligentních lidí, pokud se rádi poslouchají.

Naštěstí se ukázalo, že se jedná o člověka věcného, pragmatického a racionálního. Vyjadřoval se jasně, jeho řeč neobsahovala balast, zastírající podstatu problému. Jako lingvista očividně věděl, jak hospodařit s jazykem. Mluvil v krátkých větách, takže se dalo snadno pochopit, co jimi chce vyjádřit a jaké jsou jeho pohnutky.

Artur si ho mohl podrobněji prohlédnout. V lepším světle ještě víc vynikla jeho ušlechtilá intelektuální tvář. V bílých vlasech spatřil pozůstatky vlasů zrzavých, což dodávalo Krámskému poněkud démonický vzhled. Jeho věk byl pro Artura stále trochu záhadou. Pokud by si odmyslel bělost jeho vlasů, mohlo by se jednat o muže středního věku. Jeho částečně starosvětské chování ale naznačovalo věk o něco vyšší.

Jak Krámský Arturovi vylíčil, před několika týdny mu zemřel otec, s nímž se víc než dvacet let neviděl. Byl pokročilého věku, zemřel zřejmě pokojně, i když asi víceméně osamocen. Krámský nebyl jeho smrtí zdrcen, ale přesto o ní mluvil se smutkem. Možná tento smutek pramenil právě ze skutečnosti, že se s otcem tak dlouho neviděl a jeho existenci, vlastně už bývalou, mu připomněla až jeho smrt.

Když domluvil, požádal Artura, aby ho zastupoval v dědickém řízení, kterého se bude účastnit jeho sestra a bratr, protože matka zemřela. Neočekával žádné velké hádky. Hlavně mu šlo o to, aby se nemusel setkat se sourozenci. Když došel k této části, díval se do země. Jako by se za své přání styděl. To bylo vše. Docent Krámský čekal na Arturovu reakci.

Artur se nedivil, protože byl na neobvyklá přání klientů zvyklý. Jak mu Krámský vylíčil, nebyl rozsah dědictví sice nijak ohromující, ale věděl, že i v takových případech mohou z lidí promlouvat jejich nejhorší stránky. Dědictví nebylo jen dělením majetku zemřelého. Sloužilo také jako vypořádání se s jeho osobou, ale i osobami, které k němu měly nějaký vztah. A bylo celkem lhostejné, zda se jednalo o vztah přátelský či nepřátelský.

Lidé také často chápou dědické řízení jako možnost nápravy křivd, které vznikly před několika generacemi, ale stále je úkorně vnímají současníci. Představy o spravedlnosti se pak liší nejen mezi různými lidmi, ale i historickými epochami. Idea zemřelého o spravedlnosti je dědicům většinou lhostejná.

Artur ujistil docenta, že dědickou dohodu za něj může podepsat v zastoupení a celé řízení nebude vyžadovat jeho osobní účast. Zeptal se, zda má nějaké zvláštní pokyny, jak postupovat, ale ty nově získaný klient neměl. Zdálo se dokonce, že majetek, který má po otci zdědit, je mu lhostejný. Gustavu Krámskému se po ujištění, že sestru a bratra nemusí vidět, očividně ulevilo, z čehož Artur pochopil, že vtahy v jeho rodině budou více než napjaté. Artur bude muset zřejmě přehodnotit představu o docentovi jako o bezkonfliktní a téměř bezstarostné osobě.

„Proč se nechcete se sestrou a bratrem setkat, pokud nečekáte ohledně dědictví spor?“ zeptal se Artur spíš ze zdvořilosti, aby bylo jednání méně strohé. Nechtěl také ukončit první jednání tak rychle, aby neměl docent Krámský pocit, že se jeho věci nebude věnovat. Otázka měla také ukázat, že Artur nebude podceňovat ani lidskou stránku celého případu.

„Je to složité,“ začal Krámský. Opět trochu posmutněl. „Jsme původem z Náchoda. Sestra i bratr jsou, myslím, dobří a hodní lidé. V dětství jsme si byli navíc hodně blízcí, a když jsem odešel do Prahy, vídali jsme se zpočátku často. Vzdálenost mezi Prahou a Náchodem na našem vztahu nic nezměnila. Pak se ale oběma sourozencům narodily děti, neměli tolik času, takže jsme se začali vídat jen při rodinných setkáních, na svatbách, později na pohřbech.“

I když jeho sdělení nebylo příliš obsáhlé, bylo jasné, že k sourozencům necítí žádnou zášť, možná jen odcizení či lhostejnost k jejich životům. Pokud ovšem neskrývá nějaké tajemství, které se snaží zakrýt poznámkami o odcizení. Každé tajemství případu se ale Artur stejně dříve nebo později dozví, aniž se po něm nějak zvlášť pídí.

„Nebylo by to dědické řízení příležitostí, jak vztahy opět navázat?“ zeptal se Artur. Otázka to opět byla spíše konverzační, protože měl pocit, že docentovi leží na srdci něco, co se sám stydí Arturovi říct.

„Víte, asi ne. Po nějaké době jsme se přestali se sourozenci navštěvovat úplně. Ani vlastně nevím proč. Nepohádali jsme se, nepřestali se mít rádi. Když jsme se pak jednou setkali opět na nějakém rodinném pohřbu, zjistil jsem, že žijeme každý na jiné planetě a že si víceméně nemáme co říct. Bylo mi hodně úzko. A jim asi taky. Tehdy jsem je viděl naposled. Od té doby je asi každému z nás částečně trochu trapné se ozvat a částečně si ani nechybíme. Trochu se také bojím, jaké lidi bych dnes potkal. Obávám se, že společného už nemáme nic a že by mi jejich zájmy a starosti přišly nicotné, plytké a nudné.“

Docent Krámský se odmlčel a vypadal ještě smutněji. Ani Artur nevěděl, co má říct, protože zřejmě nahlédl do místnosti, která měla být advokátovi zapovězena. Docent chvilku seděl a mlčel, zřejmě zabraný do svých myšlenek. Artur mlčel také, ale jeho myšlenky se točily kolem toho, že společenská konverzace je zřejmě u konce, a chystal se setkání zdvořile ukončit. Už se pomalu začal zvedat ze židle, když se docent probral a začal mluvit zcela bez souvislosti s předchozím tématem.

„Nedávno jsem získal výtisk knihy Kosmografie česká. Slyšel jste o něm?“ zeptal se docent Krámský.

„Abych řekl pravdu, možná slyšel, ale nevzpomenu si, o jaké dílo se jedná,“ přiznal Artur. Byl si ale téměř jist, že si nejen nevzpomíná, ale že o knize ani nikdy neslyšel. Neměl z toho výčitky ani špatný pocit, protože předpokládal, že docent lingvistiky bude mít o literatuře lepší přehled než on. Na toto dílo jeho středoškolské znalosti české literatury nestačily. Přesto si ale v duchu říkal, že až bude někdy mít trochu času, poněkud si je opráší.

„Kosmografie,“ začal školometsky vykládat docent, „je životním dílem basilejského občana Sebastiana Münstera z roku 1544, které psal polovinu života. Je to shrnutí veškerého poznání, vědomostí a vědy a nauk té doby.“

Artur na znamení pochopení přikývnul.

„V Evropě se stala okamžitě bestsellerem. Deset let nato vznikl i český překlad s názvem Kosmografie česká. Nejedná se úplně o překlad, ale obsahuje mimo jiné i dobovou propagandu. Vznikla totiž na popud císaře Ferdinanda I., takže měla legitimizovat jeho vládnutí na českém trůně. Není také tak jazykově vybroušená jako Münsterův originál. Navíc nakladatel a překladatel doplňovali kroniku z různých dalších zdrojů.“

Artur začínal být netrpělivý. Bál se, že docentův výklad nepůjde zastavit. Měl strach, že se doposud věcný charakter jeho projevu zvrtne do nekonečného povídání o středověké literatuře. Určitě by bylo zajímavé, ale Artur na ně – na rozdíl od docenta – neměl čas. Aby naznačil svoji netrpělivost, poposednul si, letmo se podíval na hodinky a zatvářil se tázavě. Docent však vypadal, jako by si těchto náznaků nevšiml, a pokračoval: „Pár výtisků už jsem viděl, ale stejně je s podivem, že i když jich bylo vytištěno v Čechách tolik, přežilo jich relativně málo.“

„Ano,“ zdvořilostně zachrchlal advokát.

„A teď se dostáváme k mému problému nebo zjištění,“ pokračoval docent. „Zjistil jsem totiž, že můj výtisk je v mnoha ohledech zvláštní. První neobvyklost spočívá v tom, že patřil Janu Kosořskému, což byl tiskař, který český překlad Kosmografie vytiskl. Napsal si to na přední předsádku knihy.“

„Tak to ji asi činí ještě vzácnější,“ podotkl Artur, i když neměl o ceně starých tisků nejmenší ponětí.

„Zřejmě, ale nejvíc mě zaujala jeho poznámka před předmluvou kněze Jana z Puchova, který mimochodem působil jako administrátor pražského arcibiskupství a arcidiákon.“

„A proč vás zaujala?“ zeptal se Artur.

„Stojí tam jedna moc zvláštní věta,“ opáčil docent. „Zní: Magna sunt arcana secretorum in muro domus nostrae. Největší tajemství jsou na zdi našeho domu.“

„Je tam ještě něco?“ zeptal se Artur.

„Ne,“ odpověděl docent. „Už jen datum. V den Povýšení svatého Kříže.“

„Co je to za den?“

„Jedná se o svátek, který se slaví 14. září. Toho dne křesťané znovu získali kříž, na kterém byl ukřižován Ježíš Kristus.“

„Jak ho získali?“

„Vlastně ho získal byzantský císař Hérakleios v 7. století, když přemohl perského vládce Chosroa.“

„Jak se kříž dostal do Persie?“

„Jednoduše. Peršané ho předtím ukořistili v Jeruzalémě.“

„A proč je v knize uvedený právě tento den?“

„To je den, kdy byla Kosmografie vytištěna.“

„Tak to je logické. Ale proč vás ona poznámka tak zaujala?“

„Celá kniha je v češtině. Jen tahle poznámka je v latině.“

„A to něco znamená?“

„Nevím, ale i obsah té poznámky mi přijde pozoruhodný.“

„Ale čím?“

„Hlavně tím, že ji napsal Jan Kosořský.“

„Kdo byl Kosořský?“ zeptal se Artur.

„Moc se toho o něm neví, ale jednalo se na svou dobu o úspěšného a bohatého tiskaře a kartografa. Jeho otec Matiáš překládal Platónovy spisy. Kosořský tedy pocházel z mimořádně intelektuálního prostředí. Pracoval v dílně svého tchána, Pavla Severína z Kapí Hory. A Pavel Severín, ačkoli byl synem kramáře, to dotáhl až na purkmistra a vydal mimo jiného českou bibli, spisy Lutherovy, Chelčického nebo Kuthenovu Českou kroniku. Otec jeho ženy Johanky, Václav Sova z Liboslav, byl zase majitelem pražských Sovových mlýnů v Praze. Zkrátka dobrá pražská rodina.“

„Takže proto se domníváte, že jeho poznámka není jen nějaký mimoděk napsaný záznam?“

„Ano, i proto. Myslím, že Jan Kosořský chtěl něco sdělit.“

„Proč by to ale nesdělil přímo v textu?“

„Nemohl, protože nebyl autorem knihy. Navíc s podlézavým Janem z Puchova by se na zveřejnění něčeho, co by neodsouhlasil císař, určitě nedohodl. Stejně tak se mohlo jednat o něco, co veřejně sdělit nechtěl a co měl poznat jen někdo, o kom byl přesvědčen, že to pochopí.“