PODĚKOVÁNÍ

panu Tomáši Klusovi

za svolení použít do knihy

text jeho písně Láska

Copyright © Euromedia Group, a. s., 2019

© Klára Janečková, 2019

Jacket Illustration © kateřina Brabcová, 2019

ISBN  978-80-249-3976-6

◆ ◆ ◆

Když nenásledujeme své volání,

riskujeme,

že přijdeme o všechno.

Život bez naplnění, je život bez cíle.

Riskovat příliš

však člověka vytrestá.

◆ ◆ ◆

ČÁST PRVNÍ

PÁD

1. KAPITOLA

RALLYE KANÁRSKÉ OSTROVY

HLAVNÍ MĚSTO LAS PALMAS

Květen 2010

Kanárské ostrovy, souostroví sedmi hlavních ostrovů a hrstky dalších nepatrných ostrůvků sopečného původu v severním Atlantiku, se připravovaly na každoroční automobilové závody. Stejně jako Španělé, s nimiž tvořili autonomní společenství, si místní ostrované brali týden volna a cestovali letadly či zámořskými loděmi na třetí největší ostrov Gran Canaria.

V hlavním a zároveň největším městě Kanárských ostrovů v Las Palmas, nedaleko afrického pobřeží, vřel dav nedočkavostí. Stovky místních vyšly do ulic, aby sledovaly největší automobilové závody odehrávající se mimo evropský kontinent. Rovněž Španělé, kterým ostrov patřil, dorazili v masovém počtu. Zcela zaplavili vzdušný prostor. Z pevniny neustále přilétalo jedno letadlo za druhým a na malém letišti Aeropuerto de Gran Canarias, jež mělo pouze dvě ranveje, došlo ke kolapsu. Krizový štáb se rozhodl odklonit některé lety na sousední ostrov Tenerife. Pověrčiví cestující reptali. Tenerife nemělo kvůli dávné letecké havárii valnou pověst. V roce devatenáct set sedmdesát sedm se na letišti srazila dvě velkokapacitní letadla a o život přišlo pět set osmdesát tři lidí. Tragédie byla v podvědomí Evropanů stále ještě příliš živá a letiště nepatřilo mezi oblíbená. Nacházelo se v horách, často zahalené mlhou. Pokud se cestující chtěli dostat na rallye, museli zatnout zuby a projít tranzitem na Tenerife. Gigantické davy fanoušků přilétaly z Madridu, Barcelony nebo Valencie. Španělé automobilové závody prostě milují a nenechají si je ujít. Navodili veselou, dech beroucí atmosféru, a dokázali si ji patřičně užít. Nejen závod sám, ale i nálada před startem a po skončení byly plné salv smíchu a skandování masových popěvků. Hodiny před slavnostním zahájením rallye a spuštěním zkušebních jízd diváci popíjeli osvěžující sangrii s ovocem a vlnili se v rytmu samby a latinských megahitů dunících z barů a restaurací hlavního města i jeho přilehlých částí, kterými závod procházel. Silnice kolem pláže se podobala nekončící párty prosycené smíchem, halekáním a hlasitými pokřiky triunfador, vítěz. Také fanoušci z jiných zemí zaplnili krajnici v blízkosti Atlantiku i příkopy strmých cest vedoucích z pobřeží až do hor.

Gran Canaria je značně hornatý ostrov sopečného původu, plný zatáček a členitých serpentýn. Závod vedl ulicemi města do kopců a strmých svahů až k Pico de Las Nieves, vrcholu tyčícímu se do úctyhodné výšky přes tisíc devět set metrů. Až nahoru cesta nevedla, ale stáčela se nebezpečně dvě stě metrů níž.

Celá veselice startovala v neděli příletem závodníků, uvítacími ohňostroji a loučemi hořícími na pobřeží. Následující dny probíhaly testovací jízdy, mapování trati, servisní přípravy a porady s manažery a organizátory. Samotný závod se jel poslední tři dny. Pátečním okázalým startem počínaje a nedělním vyhlášením šampionů konče. Automobiloví nadšenci věrně čekali na vítěze a hotelové komplexy praskaly ve švech. Do ulic byla povolána celá garda policistů. Vypomáhala i armáda. Kvůli hrozícímu teroristickému útoku byly všechny složky v pohotovosti.

Konečně nadešel pátek a startovní rampa v centru města byla vyzdobená barvami španělské státní vlajky. Rozjaření fandové, ověšení transparenty, očekávali blížící se start a skandovali triunfador! Vítěz!

◆ ◆ ◆

Tomáš Bauer, jezdec stáje Škoda, byl hlavním favoritem místní rallye. Sebevědomý, pohledný a světaznalý čtyřicátník zastával filozofii neporazitelného. Když se člověk cítí jako vítěz, stane se jím, je nejlepší. Španělé na něj pokřikovali své oblíbené triunfador a on s nimi neskromně souhlasil. Jeho hypotéza se mu v realitě neustále potvrzovala. Po tři roky byl úřadujícím mistrem Evropy rallye. Tři neskutečné roky a desítky závodů. S přehledem všechny vyhrál!

I teď se mu neobyčejně dařilo. Měl za sebou první závod sezony na Azorských ostrovech. Český pilot opětovně ovládl první místo letošního mistrovství Evropy, které teprve začínalo. Las Palmas byl druhý v pořadí.

Aby se závodník mohl stát mistrem Evropy a nejlepším jezdcem, musel absolvovat osm startů na různých částech kontinentu v průběhu celého roku. Musel nasbírat osm vítězství, případně o něco méně, podle časových výkonů soupeřů. Závodník s největším počtem vítězství si odnesl pohár.

Dnešní druhý závod vedoucí k poháru vítězů započal. Tomáš věděl, že ho vyhraje. Kraloval na postech šampionů už desátý rok a svým soupeřům se zdál být nepřekonatelný. Poslední tři roky byl první, předchozí střídavě druhý a třetí. Získal přezdívku „Železný vítěz“ neboli último triunfador a hodlal si ji udržet. Největšími soupeři dnes byli Ir Breen a Brazilec Oliveira startující za Portugalsko. Věřil, že je bravurně porazí. Neměl z nich vítr.

Jediným strašákem jeho slunné existence byl právě probíhající porod jeho ženy. Gabriela, jeho španělská „růže bez trnů“, jak jí s oblibou říkal pro její ohnivou krásu, avšak mírnou, poslušnou a věrnou povahu, v této chvíli ležela v pražské nemocnici a rodila jejich druhé dítě. Právě věrnost byla u Tomáše zásadní.

Sám, ačkoli sukničkář, si partnerky bedlivě hlídal. Vidina parohů byla pro něho nepředstavitelná. Odmala měl majetnické sklony, co bylo jeho, bylo posvátné!

Vždycky se rád obklopoval výjimečně krásnými ženami. Automobilové závody jich byly plné. V jeho posteli skončilo mnoho modelek, hostesek i manželek soupeřů, nepočítaje zástupy natěšených fanynek, pro které vítěz závodu představoval boha. Volil krásné oči se svůdným pohledem, smyslné rty, labutí šíji, bohaté bujné vlasy, plná ňadra a symetrickou líbeznou tvář. Zejména ta byla pro něho rozhodující.

Gabriela nebyla oslnivě krásná, její přitažlivost nespočívala ve fyzičnu, ale v povaze a chování. Tomáš se s ní seznámil na svých prvních automobilových závodech v Las Palmas před deseti lety. Drobná, štíhlá tmavovláska byla veterinární lékařka a pracovala v Oasis Parku, ležícím na nedalekém ostrově Fuerteventura, jenž patřil ke Kanárskému souostroví. Byla mírná a neskutečně zbožná. Nestřídala partnery, nevymetala bary, neutrácela za zbytečné cetky, necestovala, nevedla bouřlivý život.

Narodila se na Fuerteventuře, pět let strávila na vysoké škole v Madridu a poté se vrátila domů a pečovala o zvířata. Obdivovala rychlé vozy a místní závody pravidelně navštěvovala i s celou svou početnou rodinou. Staly se pro ni rodinnou tradicí.

Před deseti lety Tomáš místní závod vyhrál a ona si přišla pro autogram. Oslnila ho něžnou, křehkou krásou, tolik odlišnou od výrazně svůdných žen, se kterými se běžně stýkal. Gabriela nezapřela jižanskou krev. Měla černé zvlněné havraní vlasy a velké čokoládové oči, snědou pleť, nádherně zaoblené boky a velká pevná ňadra. Pozval ji na večeři, potom na skleničku, přičemž později nad ránem v útulném hotelovém pokoji k svému úžasu zjistil, že je dosud panna. Panna ve čtyřiadvaceti letech! Okouzlila ho její nevinnost. Byla tak odlišná od holek, které s ním dováděly v posteli a po milování se hned sháněly po cigaretě nebo taxíku. V horším případě chtěly za sex tučně zaplatit.

Tomáš navázal s Gabrielou na dálku vztah, denně si telefonovali, vyznávali si lásku, létal za ní na prodloužené víkendy na Fuerteventuru a do roka se vzali. Po svatbě pracovala dál jako lékařka a ošetřovatelka zvířat v Oasis Parku a jen zřídkakdy ho doprovázela na závody. Nechávala mu bezbřehou volnost. Mohl si dělat, co se mu zachtělo. Žil jako za svobodna a dopřával si sex s každou vnadnou buchtou. Gabriela byla nejen půvabná a starostlivá, ale i neobyčejně tolerantní a poslušná. Věděla o jeho avantýrách a v tichosti je přecházela. Sama společnost mužů nevyhledávala a večery trávila se svými rodiči a bratrem. Nikde se nepotulovala, a kdykoliv jí zavolal, hovor přijala, poslušně mu nahlásila, kde se nachází, a popřála mu krásný zbytek večera. Byli spolu od počátku šťastní. Brzy se jim narodila holčička Julie. A dnes, o mnoho let později, se na svět hlásí další potomek. Tomáš chtěl, aby se narodil v Praze, a Gabriela souhlasila. Cítil povinnost, aby porodila v jeho domovině. I když se v Česku zdržoval zřídka, nejčastěji kvůli tréninkům nebo na závodech Barum rallye, přál si, aby miminko spatřilo světlo světa v České republice.

„Tomáši, ty náš último triunfador, železný vítězi, je čas,“ mávl na zamyšleného Tomáše Bauera, přešlapujícího uprostřed závodního stanu s výraznými nápisy a logy firmy Škoda, navigátor a spolujezdec Josef Navrátil. Josef byl ve svém oboru hvězda, nejlepší z nejlepších, jakého kdy Tomáš měl. Nenápadný světlovlasý mladíček s dívčími rysy ve tváři klamal vzhledem. Po každém startu, sotva zaburácely motory, se proměnil v akčního parťáka nezdolně mapujícího trať a s neobyčejnou vytrvalostí nabádajícího Tomáše k vítězství. Byl zodpovědný, pečlivý, nebojácný. Vedle zralého, tmavovlasého Tomáše s ostrými mužnými rysy působil jako nezkušené štěňátko. Na závodní dráze se ale změnil ve strážného psa. „Musíme do vozu,“ vyzval Josef kolegu. „Slavnostní start vypukne do pěti minut. Startovní rampa už je nedaleko a Španělé skandují tvé jméno,“ zazubil se.

„Ano, vím,“ pronesl Tomáš a naposledy pohlédl na mobil. Nic, iPhone mlčel. Gabriela už přitom musela porodit! Plodová voda odtekla před dvanácti hodinami! Z dálky k němu doléhal hluk připravujících se závodníků. Mumraj, o kterém se mu občas i zdálo. Stan patřící Škodě sousedil s Fiatem, Fordem a dalšími stájemi. Ve všech to vřelo, udílely se poslední instrukce. Sotva udělal krok do prostoru, telefon se rozezněl a ozvala se kvílivá rocková melodie Love hurts od Nazareth. Tomáš s nadějí i obavami pohlédl na Josefa, který nedočkavě zvedl ruce a pobídl ho:

„No tak na co čekáš? Zvedni to, určitě máš syna!“

Tomáš hovor okamžitě přijal a vzápětí slyšel vyčerpaný hlas své ženy.

„Opravdu mám syna,“ zatnul ruce v pěst, když zavěsil, a radostně poskočil. „Je to David!“ S pyšným výrazem ve tváři Josefa objal. „Opět jsem vítěz,“ zazubil se. „Gabriela porodila zdravého kluka. A dnes určitě vyhrajeme,“ zahalekal. „Tuhle sezonu získáme nejvíc bodů ze všech a staneme se mistry Evropy.“

Josef se neubránil dojetí a bodře poplácal Tomáše po zádech. Kolegův přehnaně pozitivní přístup hraničící až se sebestředným egoismem mu před závodem dodával sílu a redukoval nervozitu. „Byl by to můj druhý titul,“ pronesl šeptem a udělal ke stropu nenápadný křížek. Tolik se od namyšleného Tomáše lišil. Věřil v Ježíše Krista a pokoru. Často se modlil. Ne za vítězství nebo slávu, ale za zdraví svých blízkých. I dnes se mu na krku pohupoval tenký stříbrný řetízek s hladkým, sotva centimetr dlouhým křížkem.

„Tvůj druhý a můj čtvrtý,“ zrudl Tomáš a hrdě vztyčil hlavu.

„Je skvělé, že už to druhou sezonu táhneme spolu, jde nám to.“

„Mnohému jsi mě naučil,“ připustil Josef.

Tomáš překypoval nadšením. „Mám takovou radost! Hned po závodu si odbudeme povinnou after party a vytáhnu tě ven.

Znám v Las Palmas úžasný klub. Nádherné holky, dobré pití a davy fanoušků, kteří nás budou nosit na rukou.“ S úsměvem si představoval svou téměř gladiátorskou slávu. Josef mlčel. Přemítal, na co se v podvečer vymluví. Tomáš ho uchopil za paži.

„Jdeme na to, kamaráde, Las Palmas patří jen nám.“ Na konci stanu se zarazil. „Vím, že se to nemá, ale tohle je výjimečná chvíle.“ Zamířil k vysoké lednici stojící vedle vchodu. V horní části byly limonády a vody, ve spodní pivo, víno a šampaňské. Suverénně otevřel vitrínu a vytáhl plechovku Heinekenu. Uzávěr s klapnutím povolil a pěnivý nápoj vytvořil mírnou páru. Tomáš se vydatně napil.

Zaskočený Josef k němu okamžitě vystřelil. „Co to děláš?“ snažil se mu pivo vzít.

Ale Tomáš se s úšklebkem otočil a znovu si lokl. „Slavím! Těch pár kapek mě nezabije! Na Azorech se start protáhl o tři hodiny. Kdoví, co bude tady. Pivo ze mě dávno vyprchá.“

Josef mu vztekle vytrhl plechovku z ruky. Byla skoro prázdná. Zmuchlal ji a hodil do koše. „Tomáši, jestli se tohle bude ještě někdy opakovat, tak končím! Patříš do pekla!“ vypěnil. „Bůh mi odpusť,“ pokřižoval se.

„Uklidni se! Bylo to jen pivo! Mám přece syna,“ pokrčil Tomáš výmluvně rameny. „Už se to nestane,“ přislíbil.

Josef zvedl zlostně ukazováček a pohrozil. „Pokud ano, prásknu tě.“

Tomáš propukl v smích. „Když se zlobíš, jde z tebe docela strach,“ podotkl a zamířil k východu. V hlavě měl jen jediné: dnešní vítězství a pitku na počest Davida.

„Zpomal, neriskuj!“ zakřičel Josef varovně.

Tomáš na něj nedbal. Řítil se rozpálenou silnicí do hor. Cesta plná zákrut vedla na vrchol nejvyšší hory ostrova Pico de Las Nieves. Vyprahlá krajina měla vulkanický ráz. Krajnice se místy rozšiřovala a poskytovala bezpečnou jízdu. Přijatelnou šířku však měla pouze v oblasti krátké roviny táhnoucí se podél rudých a černých skal do kopce. V místě prudké zatáčky se asfalt zúžil do úzkého pruhu postačujícího sotva pro jeden vůz. Silnice byla z jedné strany lemovaná vyprahlými skalami a z druhé obdélníkovými kamennými kostkami s bílým nátěrem. Bránily závodníkům v pádu do prudké propasti. Bílá silně kontrastovala s terénem a ohraničovala bezpečnou zónu.

„Po sto metrech prudká pravá zatáčka a dvacetiprocentní stoupání,“ hlásil Josef v roli navigátora, s itinerářem v ruce. Očima bravurně přeskakoval z terénu k pokynům. „Doporučená rychlost maximálně šedesát, ale já říkám padesát!“

„Risknu sedmdesát,“ zamumlal Tomáš a najel k pravému okraji. Pořádně šlápl na pedál.

„Neblázni,“ varoval ho Josef.

„Hleď si svýho!“ zavrčel Tomáš. Do sluchátek, která měl na uších, mu z řídicího stanu Škoda právě nahlásili, že Ir Breen měl v tomto úseku lepší čas. Musí ho překonat!

Josef, který obdržel stejnou zprávu, pocítil náhle palčivý strach. Znal kolegovu megalomanskou povahu a tušil, že půjde do značného rizika. „Tomáši, zpomal!“ vykřikl znovu. „I tak máme vynikající čas, budeme dru…,“ větu nedokončil.

Vůz prudce narazil do bílého patníku u cesty. Odrazil se jako tenisový míček a značnou silou vrazil do skalního převisu. Ten automobil Škoda katapultoval do vzduchu, kde se vůz obrátil o sto osmdesát stupňů a dopadl na střechu. Dobrých dvě stě metrů klouzal jiskřící plech vyhřátou cestou kupředu. Jakmile zastavil, začal hořet.

Fanoušci neměli do tohoto prostoru závodu přístup, a tak zranění závodníci zůstali na trati úplně sami. Josef byl na místě mrtev. Tomáš vnímal omračující bolest v nohou a spalující žár vycházející z nádrže. Viděl, jak se plameny šíří do kabiny. Začal hlasitě křičet. Oheň mu spaloval levou paži a plazil se ke krku.

Cítil, jak mu začínají hořet chlupy na rukou. Zběsile sebou házel a řval. Vtom ho někdo zezadu popadl za ramena a vytáhl ven. Ocitl se na asfaltové silnici. Několik mužů v reflexních vestách se ho snažilo uhasit. Postříkali ho bílou pěnou. Z dálky slyšel sirénu ambulance. Slunce na nebi pálilo a nad jeho zuboženým tělem se nakláněly davy neznámých lidí. Pořadatelé, záchranáři i policisté. Směsice účastníků rallye se sbíhala, hlasitě povykovala a ukazovala na něj. Dav se zvětšoval. Několik čumilů si ho fotilo. Ženy volaly o pomoc a děti po jejich boku plakaly a odvracely obličejíky. Už si nepřipadal jako vítěz. Pomočený a pokálený nelidsky úpěl v návalech děsivé bolesti. Ozvala se rána, vůz explodoval a rozmetané plechy zranily několik pořadatelů. Tomáše zasáhl kus rámu do spánku a ztratil vědomí.

2. KAPITOLA

FAKULTA APLIKOVANÉ INFORMATIKY

ZLÍN

Květen 2010

Vysoká prosklená budova fakulty informatiky a umělé inteligence působila jako pětihvězdičkový hotel. Tyčila se na malém kopci nad městem. Obklopená nízkými domky a paneláky. Ze všech byla nejvyšší a nejokázalejší. Její název byl uveden na vstupních dveřích a na obřích panelech na úrovni střechy. Interiér obsahoval dva panoramatické výtahy, prostornou recepci, barevné sedačky a dobře zásobenou restauraci. Boční křídla byla vybavena učebnami s nejnovějšími počítači s dotykovými obrazovkami a laboratořemi. Od druhého do šestého patra byly kanceláře bezpečnostních firem a vyučujících fakulty, včetně docentů a profesorů. Přízemí a první patro patřilo studentům a přednáškovým sálům.

Sebevědomá a vždy dobře vypadající Johanka Lordová seděla v jedné z mnoha učeben prvního patra a s předstíraným zájmem sledovala externí učitelku psychologie. Mladá psycholožka v květovaných šatech se zaujetím objasňovala vývojové teorie podle Freuda či Eriksona. Studenti živě reagovali, a zejména teze velkého Sigmunda Freuda vyvolaly dlouhou diskuzi. Johanka výklad naprosto ignorovala. Stejně jako skupinku dvaceti spolužáků sedících ve třech vodorovných řadách vedle sebe. Dataprojektor broukavě šuměl a podbarvoval jemný hlas vyučující. Johanka na chvíli zavřela oči a zaklonila hlavu. S výdechem se zasnila. Už dnes, pomyslela si, se provdá. Tajně! Jako v románu. Jako v akčním filmu! Holka ze zazobané rodiny uprchne s obyčejným klukem a bude šťastná až do smrti. Ještě hodina nudné vývojové psychologie a padá pryč. Nastartuje svůj červený VW New Beetle a navždy opustí Zlín i Moravu a zakotví v Praze. Co na to řeknou doma? Matku trefí šlak! ušklíbla se v duchu. Otec ji odepíše, je příliš hrdý. Babička bude plakat. Zbožňuje ji. Jediné dítě! Jako by to neslyšela už milionkrát. Pro rodinu nebyla nikdy dost dobrá, dost chytrá. Nezvládla přijímací zkoušky na vysokou do Olomouce ani do Brna, a tak jí máti z protekce zařídila přijetí na místní fakultu, kde sama učila, na obor učitelství informatiky pro střední školy. Čtyři roky se tady trápila a s odřenýma ušima postupovala k inženýrskému titulu, po kterém nikdy neprahla. Nastal čas změny.

Johanka se podívala po studentech. Jak ji asi vidí oni? Nikdy s nimi příliš nevycházela. Připadali jí nudní. Viděli v ní rozmazlenou protekční marnivou krásku. Přivřela oči. Záviděli jí. Protože vyrůstala v krásném domě s bazénem a udržovanou zahradou. Nikdy se o nic nestarala a respekt k druhým jí byl cizí. Vždycky měla dost peněz. Zatímco spolužáci chodili na brigády a prodávali staré učebnice a skripta na studentských bazarech. Ona vlastnila vůz, značkové kabelky a do školy si nosila vlastní MacBook Pro za čtyřicet tisíc korun. Otec podnikal a vydělával velké peníze. Nikdy však nebyl doma, a když ano, čistil si hlavu prací na zahradě. Matka se neustále vzdělávala, byla držitelkou několika akademických titulů a jezdila přednášet i do zahraničí. Vyučovala nejnovější postupy v oblasti digitálních technologií, programování a sociálních sítí. Byla bedna na počítače, přednášela v JAR, Ohiu a na Kypru. Všude, kam ji fakulta vyslala, měla úspěch. Johanka ji za to nesnášela. Na rozdíl od matky se ona snažila od rána do večera, a úspěch nulový. Neměla na učení hlavu.

Babička, která s nimi žila, se starala o domácnost a vyvařovala.

Snesla by Johance modré z nebe. Johanka o ně nestála. Toužila po dobrodružství a hnala se do něj po hlavě. Byla velice hezká a byla si toho vědoma. Sto sedmdesát centimetrů vysoká, s krásně zaoblenou ženskou postavou. Štíhlý pas vynikal díky bujnému pevnému poprsí. Černé havraní vlasy si barvila tmavě modrým přelivem, díky němuž se leskly jako temně modrý achát. Byly do půlky zad dlouhé, husté a rovné. Ofinu měla sestříhanou našikmo, přičemž nejdelší cíp končil nad čokoládovýma očima. Špičatý nosík i bradu maskovala výrazným líčením úzkých lícních kostí. Nanášela na ně vrstvy zářivě růžového rozjasňovače, který zjemnil ostré rysy. Plné rty neustále natírala lesky od Victoria’s Secret. Milovala jejich sladkou lepkavou chuť. Zbožňovala také líbání, flirtování a doteky. Vystřídala mnoho partnerů, ale žádný se jí nezdál dost dobrý. Slušných si nevážila a proutníků se rychle nasytila a opustila je dřív, než stačili oni nechat ji. Vztahy brala povrchně a kromě pár dnů pomíjivého poblouznění nezažila lásku.

Až do minulého roku. Sebastian ji uchvátil na první pohled. Objevila jeho profil na Facebooku. V jednom příspěvku nabízel neobvyklou práci. Hledal hezké holky pro svůdné, až erotické fotky. Přitom zjistila, že je fotograf z Prahy, který spolupracuje s různými agenturami, dělá umělecké kalendáře, na zakázku fotí svatby, občas vyjíždí do zahraničí, kde pořizuje odvážnější akty. Facebook byl plný nádherných uměleckých snímků, které Johanku nadchly. Napsala mu a chvíli spolu vedli korespondenci. V tichosti noci si doma prohlížela jeho podobiznu. Hezčího chlapa dosud nepotkala. Milovala blonďáky, severské typy, a Sebastian splňoval její ideál do puntíku.

Hned při prvním setkání se do sebe zamilovali, ale nespali spolu. Ani na páté či desáté schůzce. Johanka mu záměrně dlouho odolávala, protože věděla, že tím vzbudí Sebastianův zájem. Pohrávala si s ním, dovolila mu pouhé líbání nebo nevinné dotyky přes vrstvu oblečení. Husiček, co se mu odevzdaly po první schůzce, zažil dost. Udělala ze sebe nedobytnou pevnost, krásnou a majestátní, po které toužil. Vyspali se spolu až po půl roce a jejich těla si absolutně sedla. Od té doby si vychutnávali vášnivý sex a intenzivní vztah. Psali si, posílali obnažené fotografie a plánovali budoucnost. Vzdálenost Zlín – Praha jim ztrpčovala život. Svatba byla Johančin nápad. Chtěla mít Seba jen pro sebe. Lákal ji do Prahy, ale bez sňatku. Chtěl, aby spolu žili nadivoko. Odmítla! Dokud nebudou svoji, stěhování se nekoná. Sebastian obratem souhlasil.

„Slečno Lordová,“ neslo se učebnou. Johanka sebou trhla. Pohlédla na vyučující. Ta posunky ukazovala ke dveřím. Stál v nich vysoký hubený mladík, asistent její matky, čerstvý doktorand Hájek, který na fakultě vyučoval odbornou angličtinu.

„Slečno Lordová, můžete jít na chvíli se mnou?“ žádal tichým hlasem a úklonou se přednášející omlouval za vyrušení.

Johanka popadla kabelu, nasoukala do ní svůj přenosný počítač a vyšla na chodbu. „Tebe mi seslalo samo nebe,“ usmála se na Hájka.

„Proč? Nebaví tě psychologie?“

„Ne, nechápu, proč se na fakultě výpočetní techniky takový předmět vůbec učí?“

„Protože, drahá Johanko, budeš jednou paní učitelka a psychologii dospívajících musíš znát.“ Hájek do ní zabořil obdivný pohled a ze své značné výšky si ji se zalíbením prohlížel. „Moc ti to sluší,“ pronesl bezelstně.

Nebylo to poprvé, co projevil zájem. Ideální partner, jak říkávala její matka. Slušný, z dobré rodiny, studovaný, abstinent, třicítka na krku, dobré příjmy, zářivá budoucnost. I otec se o něm při společných večeřích zmiňoval. Vybízel matku, aby ho pozvala na nedělní oběd. Johanka Hájkovu návštěvu zatrhla. Prohlásila, že pokud on vejde vchodovými dveřmi, ona uteče oknem. Matka ji kárala a otec jí domlouval. Babička se pustila do vyprávění, jak byla s nebožtíkem dědečkem po čtyřicet let života šťastná. Dobrý muž je požehnání. Špatný – očistec na zemi, tvrdila.

„Sluší mi to vždycky!“ ušklíbla se. „Neodpověděl jsi na mou otázku, proč se učíme tak hloupé předměty?“

„Ale odpověděl, jenže tys mě ignorovala,“ opáčil. „Za rok se z tebe stane učitelka na střední škole a základy psychologie budeš potřebovat. Povinností každého učitele je projít poradenstvím.“

Johana ho mávnutím štíhlých prstů ověšených tenkými prsteny z bílého zlata umlčela. „Nikdy učit nebudu.“

„Proč tedy studuješ?“

„To bys nepochopil,“ namítla a v těsném závěsu za jeho čnící postavou vešla do výtahu. Prosklenou stranou sledovala vzdalující se dřevěné dveře kanceláří tvořící v každém patře tři úhledné řady. Vystoupali do pátého patra. Před očima se jim objevily nové dveře a nové kanceláře.

„Musím teď na studijní oddělení kvůli zápisům známek do systému. Běž za svou matkou, očekává tě. Jakmile si splním povinnost, přijdu za vámi,“ oznámil doktorand a uctivě ustoupil na stranu, aby Johance umožnil vyjít z výtahu.

Johanka pokrčila lhostejně nosík. „Obávám se, že už se nepotkáme,“ opustila výtah a kráčela úzkou chodbou k matčiným dveřím.

Matčiny tituly zdobily její jméno na začátku i na konci malé tabulky zavěšené po pravé straně dveří. Dveře byly dokořán. Matka seděla za úzkým stolem, koukala do velkého počítače s logem značky Apple. Johanka byla její kopií, jen v mladším vydání. Ale paní Lordová v elegantním černém kostýmku a zelenkavé halence vypadala na třicet, ne na pětačtyřicet let.

„Johanko,“ rozzářila se, když dceru spatřila. Pokynula jí, aby si sedla. „Babička dnes slaví osmdesátiny, chystáme pro ni s tatínkem překvapení, vezmeme ji do vinného sklípku.“

Johanka se posadila a pohledem přejížděla kancelář. Na stěnách visely matčiny diplomy a snímky ze zahraničních cest. Na stole stála fotografie otce a malá dřevěná soška Buddhy, kterou si přivezla z Indie. Buddha seděl v poloze lotosového sedu.

Oděný do pastelově růžového kabátce, na rukávech zdobeného drobnými sklíčky. Okolo krku náhrdelník z kuliček. Zvláštností bylo, že si rukama zakrýval uši. Jak matka s humorem říkávala, byl jako ona: co nechtěl slyšet, neslyšel. Johanka se domnívala, že soška má nějaký symbolický význam.

„Vím, že babi dnes slaví narozeniny,“ zamumlala. Budu se vdávat, jsem omluvena, běželo jí hlavou.

„Jistěže to víš, vždyť o ničem jiném už týden nemluvíme,“ zasmála se matka. Odhalila dvě řady bílých zubů. „Nic jí neříkej, miláčku, ať je překvapená.“

„Ani slovo,“ slíbila Johanka. Fascinovala ji matčina neustále dobrá nálada. Ať měla sebevíc povinností, působila jako zaplavená euforií štěstí. „Kam se vlastně jede?“

„Mutěnice, sjede se tam celá rodina. Babička bude mít radost. Otec najal cimbálovku, společně si zazpíváme a popijeme.“ Johanka předstírala nadšení. Představila si tupé výrazy příbuzných, až se po ní budou ptát. „Dorazím vlastním vozem,“ prohlásila.

„To můžeš. Napíšu ti adresu. Ubytování máme zajištěné.“ Matku přerušil telefon. „Děkan fakulty, musím k němu,“ sdělila obratem. V rychlosti načmárala na list papíru název sklípku a nejnutnější údaje k orientaci a podala je dceři přes stůl. „Ještě že je pátek,“ pronesla s úlevou.

„Vrátím se na přednášku,“ zalhala Johanka a vstala.

Matka přikývla a s láskyplným úsměvem na ni zamávala.

„Uvidíme se ve sklípku!“

Johanka opustila místnost. Nezdržovala se výtahem, pět pater seběhla po svých. Prolétla prosklenými dveřmi s logem fakulty a zamumlala tiché sbohem. Na parkovišti nasedla do auta a opustila vysokoškolský areál. Měla nejvyšší čas vyrazit na dálnici. Za Sebem jezdívala dosud vždy vlakem. Dnes ji čekala první dopravní špička v Praze, průjezd Prahou až do Hostivice. První

parkování před novým domovem.

3. KAPITOLA

PRAHA, HOSTIVICE

Květen 2010

„Váš manžel je v ohrožení života,“ sděloval vyděšené Gabriele Bauerové lékař za pomoci tlumočníka. Gabrielu přepadla panika. Chvěla se strachy. V náručí svírala pětidenního syna Davida a znatelně vnímala bolestivou jizvu po císařském řezu, který musela po hodinách neúspěšného porodu absolvovat. Sotva se držela na nohou. Tlumočník vycítil její indispozici a pomohl jí sednout. Nacházeli se v ordinaci primáře jednotky intenzivní péče v pavilonu C, kam byl Tomáš Bauer letecky přemístěn, jelikož v Las Palmas mu nebyli schopni poskytnout dostačující péči. Měl četné popáleniny a přišel o levou nohu. Prodělal několik operací a nacházel se v kritickém stavu.

„Odletím domů na Kanárské ostrovy,“ pronesla Gabriela do ticha. „Odvezu syna k rodině a vrátím se.“

Překladatel tlumočil její slova primáři. Ten chápavě pokýval hlavou. „Viděl jsem mnoho zranění, milá paní. Mnoho vážných následků dopravních nehod. Smutné však je, že si tento stav způsobil manžel sám. Jak mi sdělila policie, pokud přežije, bude stíhán za zabití z nedbalosti. Pan Bauer před závodem požil alkoholické nápoje, sice nepatrné množství, ale požil, což je klasifikováno jako zločin.“

Tlumočník váhal, zda má obsah lékařových slov sdělit. Raději mlčel.

Gabriela se synkem v náručí opustila nemocnici. Sama v cizím městě, v cizí zemi si připadala naprosto bezradná. Litovala, že manžela poslechla a nerodila na Fuerteventuře.

Johanka si zálibně prohlížela snubní prsten. Bílé zlato se na denním světle lesklo jako měsíc za nejjasnějšího úplňku. Týden! Její manželství se Sebastianem Balgou trvalo týden. Bylo naprosto úžasné. Svatba byla malá, přímo nicotná, na radnici, jen oni dva a dva svědci, které neznala, Sebovi přátelé. S šaty si nedělala starosti. Byl neobvykle teplý květen, a tak si koupila první letní šaty, na které v Praze narazila. Samozřejmě značkové a trendy. Dlouhé, bílé s modrými proužky v oblasti prsou. Vlasy si nechala rozpuštěné. Po obřadu se nezdržovali večeří ani přípitkem, ale pospíchali do Sebova bytu v Hostivici, západně od Prahy. Po dvaceti minutách jízdy taxíkem se na sebe natěšeně vrhli a pomilovali se hned v předsíni na podlaze. Johanka se při té vzpomínce blaženě usmívala. Milovala manžela k zbláznění. Neviděla ho pár minut a už jí scházel. Zdálo se jí o něm, při pohledu na jeho nádherné tělo jihla a opakovaně se mu oddávala. Tohle byla ta pravá životní jízda, po které roky prahla. Žádné studium, omezování a nudné večeře s babičkou v rodinném kruhu, konečně žila naplno. Po svatbě se milovali celou noc i den a následující tři večery strávili v pražských nočních klubech. Seb jí ukázal všemožné Latino bary, kubánské tančírny i irské puby. Potom se znovu milovali. Vyznávali si lásku a usínali si v náručí. Johanka se vznášela na růžovém obláčku a domnívala se, že dokonalý první týden manželství je předzvěstí stejně nádherných dalších dnů.

Znovu se zadívala na snubní prstýnek. Byl překrásný! Políbila chladný kov a tetelila se blahem. Přestala být slečnou Lordovou a stala se paní Balgovou.

Náhle ji vyrušilo neurvalé bouchání do dveří. Nastražila sluch. Zvuk se kumuloval. Teď zněl jako zuřivé kopání. Pohlédla na spícího Seba. Zlaté polodlouhé vlnité vlasy měl zcuchané spánkem. Spal neskutečně tvrdě, unavený po týdnu nezřízeného flámování. Johanka pohlédla na digitální budík vedle postele. Na to málo z vybavení, které Seb v bytě měl. Dřevěná postel, kuchyňský stůl, dvě židle a pár kousků nádobí. Nic víc. Nevadilo jí to, naopak, připadalo jí to nesmírně romantické. Holobyt, hnízdečko jejich lásky. Věřila, že nový domov si společně zařídí. Seb jí vysvětlil, že tady bydlí krátce. Hostivice byla malá obec nedaleko Prahy. Kromě stávajících domů původních obyvatel se tu postupně budovaly nové ulice a obytné domy s útulnými byty a výhledy do zelené krajiny. Seb si jeden z právě dokončených bytů pronajal.

Bušení se rozléhalo prostorem. Johanka vstala a v rychlosti si přehodila saténový župan.

Když se chystala vyjít do předsíně, rozespalý Seb ji zadržel. Vyhrabal se z přikrývky a nesouhlasně pozvedl ukazováček pravé ruky. „Neotvírej,“ zašeptal. V jeho očích se zračil strach.

„Proč?“ nechápala. „Koho to sem čerti nesou? Vždyť je sedm ráno!“ Zamířila z ložnice přes malý obývací pokoj spojený s kuchyňskou linkou ke vchodu.

Seb jí byl okamžitě v patách. Brčálově zelené oči mu plály obavami, světlá pleť pobledla. „Nesmíš otevřít, jinak dostanu přes držku,“ vyjekl.

Johanka se šokovaně otočila. Pohlédla manželovi do tváře.

„Utahuješ si ze mě, nebo co? A jak to mluvíš!“ nechápala.

Seb provinile couvl. „Mám nějaký dluhy.“

„Dluhy?“ opáčila nevěřícně. „Jaké dluhy?“ Znala pojem zadluženost pouze z televize. V její rodině spíše přebývalo, než se nedostávalo.

„Trochu jsem kšeftoval s trávou a nevyšlo to,“ sklopil pohled do země.

Jeho nečekané přiznání přehlušily výkřiky neznámých mužů za dveřmi. Dožadovali se vstupu. Zuřivě nakopli dveře.

„Dluhy? Tráva?“ papouškovala Johanka a vnímala, jak se jí manželství snů bortí jako domeček z karet. „A proč tedy nezaplatíš?“

Seb zaklonil hlavu a ironicky se ušklíbl. „Protože nemám z čeho, ty moje princezno ze zámku! Jsem na nule, a co víc, doslova v mínusu.“

„To jako bez peněz? A kdes vzal peníze na flámování? Taxíky a opulentní večeře?“

„No,“ na Sebově čele naskočila vráska, „půjčil jsem si,“ pokrčil rameny.

Další silný náraz do dveří panty nevydržely a dva útočníci v černých kožených bundách vtrhli dovnitř. Johanka hlasitě zaječela. Seb neváhal a snažil se utéct do ložnice. Agresoři nebyli žádní zelenáči. Jeden popadl ječící Johanku a hrubě jí zakryl ústa. Druhý dohnal Seba a prudkou ranou ho poslal k zemi. Zuřivě ho zkopal. Dusící se Johanka vytřeštěnýma očima sledovala, jak manžel sténá bolestí. Dosud žádné násilí nezažila. Nevěděla, co má dělat. Začala panikařit, házela sebou a kopala do stran jako splašená. Muž, který ji držel, s ní smýkl na zem. Popadl ji za vlasy a vlekl do koupelny. Ječela jako pominutá a snažila se osvobodit. Útočník zamkl dveře a mrštil s ní o umyvadlo. Johanka se doplazila k malému sprchovému koutu a vyděšeně vysokého, statného chlapa sledovala. Svlékl si bundu a odhalil potetované paže vyčnívající z obepnutého bílého trika.

„Hezkou kočičku si Sebík našel,“ zamlaskal. „Dluží mi dvacet klacků a ty si je za něj odmakáš!“ Začal si rozepínat poklopec.

Johance, které došlo, co má v úmyslu, vhrkly slzy do očí.

„Prosím, neubližujte mi,“ rozbrečela se.

„Drž hubu, děvko!“ zařval. „Nejdřív si užiju já a pak kámoš! A jestli nám Sebík nenavalí prachy, tak se vrátíme a budeme si s tebou užívat pořád dokola.“

Přiblížil se ke sprše. Naříkající Johanka cítila nechutný tabákový dech. Naklonil se nad ni. V jeho vypoulených hnědých očích se zračila surovost. Huňaté obočí, hrubé rozpraskané rty a vyholená hlava dotvářely obraz zločince.

Johanka se zhnuseně odvrátila. Představa, že se jí zmocní, byla děsivá. „Já, já mám peníze. Dám, dám vám je,“ vyhrkla zoufale. „Když mě necháte být, zaplatím.“

Svalnatec k ní poklekl a popadl ji za bradu. Zírala mu do očí a cítila, jak se chvěje strachy. Páchl nejen tabákem, ale i kyselým potem. Bezmoc, zoufalství, lítost. Pocity, které dosud neznala, vytryskly z nitra vědomí. Zatoužila po Zlíně. Snídaně v rodinné vile, s babičkou u jablečného štrúdlu, popíjet cappuccino.

„V kabelce mám kreditní kartu. PIN je datum mého narození, jedna devět osm pět.“

„Kolik máš na kartě?“ zeptal se pochybovačně.

„Dost, mám bohatý rodiče.“

Chlápek se chraplavě zachechtal. „Zdá se, že si náš Sebík konečně nabalil zámožnou prdelku! Však už bylo načase. Ty trosky, co nafotil nahatý, neměly ani vindru,“ odplivl si.

„Čtyřicet tisíc,“ vyhrkla Johanka.

„Hezká částka,“ zamnul si ruce. Zadumaně si choulící se Johanku měřil. „Seš kočka. Jaktěživ jsem tak šmrncovní kost neviděl. Nevím, jestli si mám nechat ujít takovou buchtu,“ obscénně mlaskl. „Co takhle jedno číslo a deset tisíc z karty?“ nadhodil vstřícně.

Johanka útočníka s výkřikem odstrčila. „Vezměte si peníze, vezměte si mé auto, ale nedotýkejte se mě! Vypadněte,“ začala hlasitě naříkat. „Vypadněte! Vypadněte!“

„Klídek, maličká,“ poplácal ji po tvářích. „Seš nějaká přecitlivělá! Nejspíš nejseš z branže. Děvce by jedno číslo s takovým frajerem, jako jsem já, nevadilo. Fajnovka, co?“ Vstal a dunivě vyšel z koupelny.

Johanka se po kolenou došourala ke dveřím, třesoucí se rukou je zavřela a zamkla. Přes tenkou dřevotřísku slyšela, jak muži odcházejí. Byt se ponořil do ticha.

„Kterej kretén zavolal poldy?“ zaslechla krátce nato hartusit Sebastiana.

Seb se držel od policie raději dál! Netoužil skončit v lochu. Ztěžka se zvedl ze země a zalomcoval klikou do koupelny. „Jsou tu poldové! O trávě ani slovo, Johanko, jasný?“ promlouval k ní přes zavřené dveře. „Odmítneš vypovídat. Řeknu to samý. Sepíšou to a vypadnou. Prostě nás někdo přepadnul. Neviděli jsme jim do tváře, nevíme, co chtěli.“

Johanka cítila, jak jí zběsile buší srdce. Prožívala šok. Kdyby jí někdo před pár hodinami řekl, co se stane, nevěřila by. Odemkla dveře a vyškrábala se na nohy. Až nyní si všimla, jak moc je potlučená. Kolena měla samý šrám a v záchvatu paniky si nehty rozškrábala paže. Vypotácela se do prázdného obýváku a padla dvojici policistů rovnou do náruče.

„Pomoc,“ zašeptala a svezla se v mrákotách k zemi.

Policisté Johanku uložili do postele a prohledali byt. Vyslechli Sebastiana a zkontrolovali doklady. Johanka pomalu přicházela k sobě. Jeden z policistů u ní zůstal a podal jí sklenici s vodou.

„Slečno, podle vaší občanky jste ze Zlína, sbalte si saky paky a vraťte se domů. Tady vás nic dobrého nečeká. Váš kamarád je podezřelý z přechovávání zakázaných omamných látek.“

„Už nejsem slečna,“ zamumlala Johanka. „A domů se nevrátím.“

„Co se tu stalo?“ ptal se policista.

„Copak nevidíte, že má žena není schopna vypovídat?“ Sebastian vpadl do ložnice a zamezil výslechu. Ochranitelsky se posadil vedle Johanky a stiskl jí dlaň. Všimla si, jak je zřízený. Z nosu mu slabě tekla krev. Tvář měl oteklou a slabiny se barvily dofialova. Pravé oko měl podlité krví.

„Podle občanky to není vaše žena, pane Balga,“ upozornil ho policista.

„Nestihli jsme ještě nahlásit nové údaje,“ vysvětloval Seb a divoce přitom rozkládal rukama. „Ale Johanka Lordová, nyní Balgová, je moje žena,“ pohlédl policistovi sebevědomě do tváře.

„Odmítáme vypovídat, oba dva!“

„Dobře, pak vás předvoláme k výslechu.“ Policista se pohledem rozloučil s Johankou. Neustále se třásla. „Poslechněte mě, nasedněte na nejbližší vlak a upalujte zpátky na Moravu. Váš manžel je pěkný kvítko, v minulosti byl vyšetřován pro kuplířství.“

„To by stačilo!“ vyhrkl Seb a vyprovodil policisty ven. Vrátil se a usedl na postel vedle naříkající manželky. „Všechno ti vysvětlím, nejsem takovej mizera, jakýho ze mě dělají.“

„Chci být sama, jdi pryč,“ zamumlala a dotčeně se otočila k manželovi zády.

„Dobře, máš právo se zlobit,“ vzdychl. „Promluvíme si později. Teď půjdu koupit nové dveře, ale předtím zaběhnu do lékárny pro něco na bolest.“ Vtiskl jí na tvář rychlý polibek a zmizel.

Jakmile se vzdálil, Johanka se pokusila posadit. Celé tělo ji bolelo a v jednom kuse se třásla. Nedokázala podivné chvění zastavit. Svět nebyl takový jako dřív, zdálo se jí, že se převrátil naruby. Láska nebeská se změnila v lásku ďábelskou. Doklopýtala ke kabelce a prohledala ji. Kreditka zmizela. Také mobil, peněženka a pár papírových stovek, co byly uvnitř. Chtěla zavolat rodičům, ale neměla odkud. Otec by pro ni přijel, odvezl ji domů, postaral se o anulaci sňatku. Opustila by Seba. Seb! pomyslela na manžela. Milovala ho. Nedokázala si představit život bez něj.

Otevřela lednici, vytáhla lahev vodky a papírovou krabici s džusem. Džus znechuceně vrátila do přihrádky. Potřebovala alkohol. Napila se rovnou z lahve a cítila, jak se jí do těla vrací jistota. Po třetím doušku se přestala třást.

◆ ◆ ◆

Sebastian Balga dokouřil jointa. Proklínal se. Takhle to pokazit! Po boku Johanky měl naději na lepší existenci, a on to zpackal. Celý život se snažil dostat z průserů a teď spadl do dalšího. Strčil si do pusy žvýkačku a vykročil k domu. Dveře jeho bytu byly zdemolované. Panty vyrvané. Podařilo se mu sehnat dveře nové. Zítra je mají dva chlapíci z OBI přivézt a vsadit. Opatrně nakoukl dovnitř, aby se ujistil, že je čistý vzduch. S lidmi, se kterými se zapletl, byla opatrnost vždy na místě. Spatřil Johanku sedící na kuchyňské dlažbě, zády opřenou o lednici. V ruce držela lahev vodky, pohledem hypnotizovala velké okno před sebou. Ale nedívala se na stromy ani střechy domů, duchem byla úplně mimo.

Posadil se vedle ní. Zvedla k němu uplakané oči a roztáhla malátně paže. Objal ji a přitiskl k sobě. Políbil ji do vlasů a vdechl jejich jemně dráždivou vůni. Byla očividně opilá, ale klidná a přítulná. „Miluju tě,“ zašeptal a konečky prstů projížděl její do modra se lesknoucí husté prameny. „Postarám se o nás, dej mi šanci,“ zaprosil. Vnímal, jak se její tělo napnulo a ještě víc se k němu přimklo. Vzal to jako souhlas. Vstal, zvedl ji do náručí, odnesl do ložnice a něžně jí svlékl župánek. Hladila ho a jemně se dotýkala jeho podlitin. Milovali se. Jinak než předešlé noci. Ne divoce a nenasytně, ale pomalu, až plaše. Potom si usnuli v náručí.

„Řekni mi pravdu,“ požádala Johanka, jakmile ráno otevřeli oči.

„Potřebuju vědět, co se děje.“

Sebastian se poškrábal ve světlých vlasech. „Nebude se ti to líbit,“ varoval ji.

„Jsem tvá žena, musím vědět, co a jak,“ políbila ho.

Nazí se usadili naproti sobě, pozorovali jeden druhého. Sebastian hledal vhodná slova. „Zadlužil jsem se,“ přiznal. „Měl jsem velké oči! Pronajal jsem si studio a nakoupil drahé aparáty.

Jenže kšefty nešly. Všichni mají mobily a o starou, kvalitní práci fotografa nestojí. Svateb je taky jako šafránu. Najednou jsem měl dluh přes milion a musel splácet,“ odmlčel se.

„Ve třiceti bys už měl mít rozum,“ nadhodila káravě Johanka. Vzápětí se kousla do rtu. „Chovám se jako moje matka, vedu stejné mravokárné řeči, ale nemůžu si pomoct.“

Seb ji něžně políbil. „To nic, máš pravdu. V mým věku bych se měl opravdu chovat jinak.“

„Co bylo dál?“ zajímala se.

„Začal jsem fotit nahý holky, akty. Taky nic moc kšeft. No, ale pak se mi sami od sebe začali ozývat chlápci, co viděli mý fotky. Nestáli o mou práci, ale měli zájem o ty holky! Tak jsem jim je začal dohazovat,“ sklopil zrak. Bál se na Johanku jen pohlédnout. Pochyboval, že s ním ještě zůstane. Policista měl pravdu, je kuplíř! S překvapením však zjistil, že se jeho žena usmívá. „Jsem v šoku, tobě to nevadí?“ dloubl do ní prstem.

„Kdyby to tak věděli naši!“ zajíkala se v záchvatu podivného kvílivého smíchu.

Sebastian ji popadl za ruce a pevně je stiskl. „Ty se nebavíš, ty seš hysterická,“ konstatoval.

Odtáhla se od něho. „Vzala jsem si pasáka!“ zajíkla se. „A ano, jsem hysterická! Skutečnost je pro mě totiž dost šokující!“

„Nejsem žádnej pasák!“ bránil se. „Jen jsem holkám dohazoval kšefty, pokud chtěly. Žádný násilí ani věznění. Komunikace na úrovni a podíl fifty fifty.“

„Lhals mi, Sebe! Celé měsíce jsi mi lhal,“ obořila se na něj.

„Musíš mě mít za totální hloupou husu z vesnice, naletěla jsem ti. Naletěla na to, že podnikáš, že jsi vyhledávaný fotograf!“

Sebastiana popadla zlost. Uchopil ji za štíhlé paže a zatřásl s ní. „To ty ses chtěla vdávat, vzpomínáš? Pořád jsi mlela jen a jen o svatbě.“

„Protože tak je to správné; když se dva milují, mají být manželé,“ schoulila hlavu do dlaní.

„Blbost! Opovrhuješ svou rodinou, protože je slušná, a přitom se řídíš jejími pravidly!“ oponoval jí. „Svatba není zárukou štěstí ani spořádané rodinky.“

„Nechtěla jsem tě ztratit,“ přiznala a pohlédla na něj. „Miluju tě tak moc, až je mi z toho úzko. Toužila jsem, abys patřil jenom mně.“

Polichoceně mu zacukalo v koutcích. „Ty moje krásná manželko! Neztratíš mě. Kdybych tě tolik nemiloval, tak si tě přece nevezmu.“ Přitáhl ji k sobě a pevně objal. „Můj hlupáčku,“ hladil ji po vlasech. „Postarám se o nás, ať máš to své vysněné štěstí. Narodila ses do zlaté kolébky, ale ne každý měl takový štěstí. Makám už od patnácti, nikdy mi nikdo nic zadarmo nedal. Až ty,“ přiznal. „Díky za peníze, které jsi těm gaunerům zaplatila.“

„Jak to bylo s tou trávou?“ zeptala se. Neodvážila se na manžela podívat, ale musela znát pravdu. Mazlivě se k němu tulila, očima zkoumala každý kousek jeho pokožky. Milovala ho. Milovala ho tolik, že udělala velkou chybu a provdala se za něj. A tušila, že další chyby budou následovat.

„Už roky hulím a občas nakoupím víc, než spotřebuju, a prodávám matroš dál. Nabízím ho klientům. Holkám, co fotím nahé, jsou pak odvážnější. Chlapům, co s nimi spí. Nakoupil jsem větší množství, prodal a nezaplatil. Investoval jsem do tohohle bytu, složil tříměsíční nájem. A taky do svatby. Zaplatil jsem prstýnky. Nemám prachatý rodiče, a navíc pořád ještě splácím dluhy z ateliéru.“ Johanka pocítila dojetí. Seb se obětoval, aby se mohli vzít.

„Kolik ještě dlužíš?“ zvedla hlavu.

Mávl rukou. „Ani se neptej! Je to balík.“

„Prodám auto, je úplně nové, stálo skoro půl milionu. Bude to stačit?“

Seb se opětovně poškrábal ve vlasech, tentokrát silněji.

„Možná jo.“

„Přestaneš s kuplířstvím a trávou?“ upírala na něj zamilovaně hnědé oči.

„Jasně, to víš, že ano,“ slíbil. „Seš moje zlatíčko, díky tobě začnu znova.“ Tvář se mu rozzářila. I přes modřiny a otoky byl krásný. „A najdu si práci.“

Sebastian si pochybovačně olízl spodní ret. „Pro děvče ze zámku to bude v Praze těžký,“ varoval ji. „Nemáš praxi ani vzdělání, nečekej zázraky.“

„Vždycky jsem chtěla lásku jako v románu, a ta není zadarmo,“ usmála se a objala ho.

„Seš tak naivní,“ zatahal ji za vlasy. „Tvý plány jsou nakažlivý.

Třeba se nám bude dařit. V každém případě to chce přípitek.“

Donesl lahev vodky a oba si řádně přihnuli. Potom se na sebe znovu vrhli a propletli svá těla v něžném milování.

4. KAPITOLA

PAŘÍŽ

O pět let později

Květen 2015

Diana Lobos na sebe pohlédla do zrcadla. Byla překrásná. Přímo neodolatelná. Maskérka ji dokonale nalíčila. Pronikavé hnědé oči upravila do stylu Kleopatry, silně orámované zlatými očními stíny. Tmavé tenké obočí zdůraznila černou tuší, rozjasnila lícní kosti, konturovací tužkou obkroužila rudé rty. Nádherné medové vlasy s kaskádovitými vlnami padajícími kolem tváře zafixovala tužícím sprejem. Diana svlékla saténový župan zdobený logem filmové společnosti Abraxas a všimla si, jak na ni přítomní muži civí. Pohledy směřovaly zejména na pevná velká ňadra deroucí se ze silně utaženého rudého korzetu. Ve vyzývavém spodním prádle a černých podvazcích působila jako velvyslankyně pekla.

Natáhla si dlouhé černé rukavičky a do ruky vzala bičík.

„Let’s go,“ pronesla anglicky. Uměla tu větu v několika jazycích, protože ji pravidelně používala. Pózovala pro erotické fotky, akty, často hraničící s pornografií, po celé Evropě. Nejvíc však v Paříži. Tady dostávaly Češky nejštědřeji zaplaceno. Byla po nich poptávka. Bulharky a Rumunky šlapaly chodník, Ukrajinky točily péčko, Češky akty.

„Prosím, slečno,“ pokynul jí režisér. Nabídl jí rámě a zavedl ji z maskérny na plac. Netušila, kolikátá je to za poslední měsíc štace, z Paříže znala pouze studia, ve kterých fotila pro erotické časopisy do celého světa. Režisér, tmavý padesátník s elegancí Casanovy, na ni obdivně zamrkal. „Jste krásná.“

Diana nadzvedla vyzývavě obočí. Prohlédla si kulisy. Zobrazovaly venkovskou ložnici s kovaným nábytkem a kýčovitými obrázky levandulí na zdech. Jižní Francie v zaplivaném ateliéru. Sebejistým krokem došla doprostřed místnosti, vylezla na velkou kovanou postel a klekla si na všechny čtyři. Bičík si dala do úst. Přesně podle instrukcí scénáře. Nachystaný fotograf zmáčkl spoušť. Černá asistentka zajišťovala dobrý odraz světla. V rukou třímala lesklý ovál a stavěla ho do různých úhlů. Brzy se na place objevili dva muži, kteří začali Dianu svlékat a osahávat jí ňadra. Divoké cvakání přístroje zaplňovalo prostor. Asistentka znuděně žvýkala žvýkačku. Muži se potili a Diana profesionálně pózovala. Předstírala vzrušení.