YOLI

Shanna Milesová

SPOLU NA VĚKY

YOLI

FOR ALL TIME

Czech language copyright © 2021 by Euromedia Group, a. s.

Text © 2021 by Shanna Miles

Jacket illustration © 2021 by Stephanie Singleton

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers,

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted

in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying,

recording or by any information storage and retrieval system,

without permission in writing from the Publisher.

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2021

ISBN 978-80-242-7994-7

Rochelle a všem dívkám, které si zaslouží své šťastné konce

1

Columbia, Jižní Karolína, současnost
TAMAR

Víte, co je na pohádkách nejvíc k vzteku? Ne to, že dívkám podsouvají nerealistický vztahový ideály, i když to samozřejmě dělají taky. Nejhorší je, že Popelka a všechny ty ostatní nány jen tak sedí v koutě a čekají, až se něco stane. Dřepí ve svý komůrce a klábosí s holoubky a přejí si a doufají a pak se najednou zčistajasna vynoří švarný únosce a dá věci v jejich životě konečně do pohybu. Jenže v normálním životě musíte něco udělat samy. Jestli stojíte o šanci „žít spolu šťastně až navěky“, tak musíte zvednout zadek a napsat krásnému princi na WhatsApp.

„Zrcadlo, zrcadlo, kdo je v zemi zdejší nejhnusnější? Kéž bych to před plesem nebyla já.“

Fay mi odtáhne ruku od zrcátka nad místem spolujezdce a políbí ji na hřbet. Přitisknu dlaň proti jeho dlani a moje prsty se nechají pohltit v jeho hebce hřejivým sevření. Nevymlouvá mi to a já jsem mu za to vděčná. Unavuje mě to věčný ujišťování, jak jsem krásná, když dobře vím, že vypadám jako ohřívaný těstoviny na benzínce.

Sklopím zrcátko a prsty mi sklouznou po Fayově růženci. Je to dárek od jeho mrtvýho táty a je pro něj důležitější než pleť bez beďarů při školním focení. Nedá bez růžence ani ránu, navzdory tomu, že o svým tátovi se nikdy bavit nechce. Asi je to pro něj moc bolestný. Korálky mu visí na zpětným zrcátku a v každý zatáčce se zhoupnou. Opřu se o sedadlo a zadívám se přes čelní sklo do oblohy žíhaný citronovou žlutí, která jiskřivě a agresivně proniká do auta. Je to ten druh světla, co podtrhuje významný okamžiky, aby neupadly v zapomnění.

Fay prudce zatočí a z palubní desky sklouzne čerstvě vytištěnej esej. Zvednu ho a přečtu si nadpis na první stránce: REINKARNACE NAPŘÍČ STAROVĚKÝMI KULTURAMI, FAYNARD DANIELS, PŘEDMĚT: SVĚTOVÉ CIVILIZACE. Zalistuju stránkama, tu a tam se začtu, a jedno se Fayovi musí nechat: je to dobrý a má to dvakrát tolik stránek, než kolik musel povinně odevzdat. Dostal za to áčko. Pan Sato mu k oznámkovaný práci dokonce přidal i brožuru Muzea přírodní historie ve Washingtonu, lesklou a lákavou, se stylizovaným ptákem sankofa nad kamennou budovou, která zvala na nějakou novou výstavu vykopávek. Maturitní ročník tam má jet na výlet během jarních prázdnin. Další akce, který se nezúčastním.

Hodím esej na zadní sedadlo a zvýším teplotu na třicítku. Ventilátory otočím tak, aby horký vzduch foukal na mě. Vidím, jak se na Fayových spáncích perlí pot, ale nemůžu si pomoct. Potřebuju mít topení naplno, i když v únoru už je venku kolem patnácti nad nulou. Moje tělo je jako brouk volkswagen, co se snaží vyjet na Mount Everest s vadným motorem. Snaží se, hrabe ze všech sil, ale prostě to nejde. Pořád je mi zima.

„Vím, že ses musela učit, ale Andrein kluk uspořádal tu nejpříšernější párty k Super Bowl, na jaký jsem kdy byl. Tam u nich ve čtvrti v klubovně. Ten Rick ze Studentskýho soudu, víš kterej? Jak má vzadu na hlavě šedivej pruh vlasů?“ ozval se Fay.

„Z Richland Northeast?“ zeptám se. Snažím se, jak můžu, aby to znělo bezstarostně a zaujatě, jako by mě vážně zajímalo, co nějaký Rick udělal na další párty, kterou jsem prošvihla.

„… a pak jsme obětovali kočku. Bomba!“

„Co s kočkou?“ zeptám se a Fay se na mě usměje. Přistižena při činu.

„Ha, ha,“ prohodím suše. „Hele, mám absolutní sluch, víš? Slyším všechno. Poslouchala jsem tě.“ Nezní to moc přesvědčivě.

„Neposlouchala, ale to nevadí. Taky tě někdy nevnímám,“ připustí Fay a mrkne na mě.

„To určitě. Visíš mi na rtech, hltáš každý moje slovo.“

„Mlč! Mluvíš o mně, jako bych byl nějakej podpantoflák. A to teda nejsem,“ ohradí se Fay.

„Vezmi mě na koblihu do Krispy Kreme,“ navrhnu místo odpovědi. Fay na to nijak nereaguje, prostě strhne volant do protisměru, jako bychom tam měli namířeno celou dobu.

Rudý neonový poutač ve výloze hlásí, že koblihy jsou napečený a čekají na nás, ale my nejdeme dovnitř, jen zajedeme k okýnku pro prodej do auta. Fay odrecituje naši objednávku. „Dvakrát kafe bez kofeinu, jedno černý bez cukru, druhý s dvojitou smetanou a čtyřmi cukry. Jeden borůvkový donut a dva bez náplně.“

Jazykem napodobím zvuk práskajícího biče. „Tak žádnej podpantoflák, jo?“

„Hele, jsem jen pozornej partner, co ti chce dělat radost. A pak, odkdy je pauza na koblihu špatnej nápad?“

Podá mi moje kafe. Obemknu kelímek dlaněmi a nechám do sebe proudit horko, zatímco z reproduktorů spustí „Smooth Operator“ od Sade. Fay postaví sáček s donuty vedle mě a zastrčí svoje kafe do držáku. Pak přepne na další písničku a věnuje mi soucitnej pohled. Ví, že tuhle melodii jsem hrála na saxofon ze všeho nejradši, ale mý plíce už teď takovou námahu nezvládají. Můj nástroj teď zůstává v pouzdře v rohu pokoje a chytá se na něj prach.

Fay zaparkuje na místě poblíž vchodu, abychom mohli pozorovat další dvojice, co si sem vyrazily na levný rande. Na parkovišti stojí pět nebo šest jiných aut a další se řadí u okýnka, ale nejhezčí páry jsou ty starší, co sedí uvnitř za velkými okny.

„Tihle dva mají rande,“ ukážu míchátkem na dva chlápky ve středním věku, v teniskách New Balance a mikinách s emblémy univerzitních bratrstev Q a Sigma, kteří stojí ve frontě u pultu. „Ten nalevo se nedávno rozved. Ten druhej se sem přestěhoval, aby se postaral o svoje stárnoucí rodiče.“

„Jestli bude objednávat a platit Q, máš pravdu. Jestli Sigma, tak je mezi nima něco jinýho.“

Ucítím sytou vůni kávových bobů a prudce vydechnu. „Proč?“

„Protože ty dvě bratrstva si vybírají naprosto odlišný osobnosti. Q by měl být alfa samec. Teda pardon.“

„Můj děda by s tebou nesouhlasil, ale to uvidíš, jestli tě vemou na Morehouse.“ Vystrčím jazyk z koutku a napodobím tak bezpočet bývalých členů afroamerického bratrstva Omega Psi Phi, které jsem kdy potkala na grilovačkách, svatbách a přinejmenším na jednom pohřbu. Fay se ale nesměje tak, jak jsem čekala.

Odvrátí hlavu a zadívá se okýnkem ven. Vždycky se vyhýbá řečem o vysoký, ale nechce mi povědět proč. Rozhodnu se, že dneska na něj nebudu tlačit.

„Co myslíš, že si povídají po čtyřiceti letech manželství?“ Ukážu pro změnu bradou na dvojici zhruba šedesátníků, která má na sobě podobný červený trička s límečkem.

„On je pošťák, co zrovna odešel do důchodu, a ona zrovna vypravila na kolej poslední z jejich šesti dětí. On vykládá o tom, jak si chce odpočinout, ona sní o tom, že budou cestovat po Americe. On líčí, jak si chce odpočinout, a ona ho nechává vypovídat, protože se už za ty roky naučila, že je lepší nechat ho vykecat, než na něj vybalí ty svoje cestovatelský plány. On na to zrovna teď nic moc neřekne, ale za pár dní se k tomu vrátí a bude se tvářit, jako by to vymyslel sám, a ona ho nechá věřit, že to tak je,“ rozvíjí Fay vřelým tónem příběh.

„Páni! To je teda hodně podrobný.“

„Je to milostnej příběh. Jsme to my dva za padesát let,“ dodá.

Odfrknu si. „Takže po šestým dítěti tě už můžu zarazit?“

„Víš, co bych dal za mladšího bráchu? Vždycky mě štvalo, že jsem jedináček.“ Spolyká na jedno kousnutí svůj druhej pocukrovanej donut. Tyhle koblihy jsou měkounký, když jsou čerstvý, jenže po těch bez náplně mě teď vždycky rozbolí břicho. Je to jedna z těch věcí, který stačí říct Fayovi jednou.

„Zase měls mámu jen pro sebe,“ připomenu mu trochu závistivě.

„O tom nic nevím,“ odpoví smutně.

„Takže za to může tvoje jedináčkovský nadání, že dokážeš vidět do budoucnosti zákazníků Krispy Kreme?“

„Ne, jsem médium.“

Otevřu pusu a kýchnu. „Hovno.“

Rozesmějeme se. Fay změní playlist na ten, co jsme společně sestavili ve druháku při výběrovým předmětu „psaní písňových textů“. Fay byl ve třídě jedinej, kdo nehrál v žádný skupině. Už je to skoro dva roky, ale už tenkrát si lidi mysleli, že spolu chodíme. „Můj přítel“ mi pro něj připadá jako moc zlehčující výraz, slabej a pomíjivej, chatrnej jako balicí papír. „Přítelkyně“ je ještě horší. Pojí se s tím spousta očekávání. Nesnáším nálepky. Prostě mám Faye ráda. Ten playlist je plnej staromódních písní, co milovali naši prarodiče – Sade, Prince, Donny Hathaway, tyhle věci. Písní o lásce.

Můj pohled ulpí na obzoru. Z denního světla už zbývá jen srpeček zlatý v dálce. Melodie písně je jako sluncem prohřáté vlnky jezera narážející na pobřeží, konejšivá a dokonalá. V tu chvíli je mi jedno, že mám kabelku plnou inhalátorů nebo že ty šaty, které jsem si koupila jen před měsícem, na mně už trochu visí. Jsem prostě šťastná, že je mi sedmnáct, že jsem naživu.

Zavřu oči a ponořím se do písničky „All this Love“ od skupiny DeBarge, když mi po bradě něžně přejedou prsty ulepený od cukru a přimějí mě natočit se rty ke klukovi s hebkýma očima. Chutná po citronový polevě a sladký naléhavosti. Někdo vedle nás zahouká a Fay se ode mě odtáhne s tím nejširším úsměvem na tváři. Oplatím mu to.

„Nepočítej s tím, že se mi dneska v noci dostaneš do kalhotek,“ varuju ho.

„Uvidíme. Jsem kalhotkovej mág,“ zažertuje, vrátí se k sobě na sedadlo a zase nastartuje. Pomalu vyjíždíme z parkoviště. Je lepší propíchnout tu bublinu sexuálního napětí včas, jinak budeme zase hrát celý večer to budeme dneska / nebudeme dneska. Ne že bych nechtěla, jenom je to… složitý. Fay by mě nikdy nenutil do něčeho, do čeho bych se sama nechtěla na sto procent vrhnout. Myslím, že jsem tu možnost sexu smetla ze stolu spíš kvůli sobě než kvůli němu.

„Kalhotkovej mág? To jako ty úchylové, co se vkradou lidem do domů a hledají tam použitý spoďáry?“

„Ne, já jen, že s kalhotkama umím různý kouzla. Ale když už jsme u toho, víš, za kolik se dají na internetu střelit ty chvilku nošený?“ Mrkne na mě a snaží se tvářit vážně. Jednu ruku má položenou na spodní straně volantu, druhou pevně stiskne tu moji.

Rozesměju se tak, až mi z oka vyklouzne slza a mám co dělat, abych se nepočurala. Konečně dojedeme ke škole. Sotva Fay zaparkuje a vypne motor, uslyším dunění basů z tělocvičny. Maturanti obvykle ples na svatýho Valentýna vypouštějí, aby šetřili síly na svůj absolventský, jenže květen je ještě daleko a podle toho, jak mi teď je, se dá jen těžko říct, jestli…

„Zdravím naše posily!“ zahaleká Fay, když otevře zadní dvířka. Z toho závanu únorovýho vzduchu mi naskočí husí kůže.

„Jóóó!“ houkne z druhýho konce parkoviště DeAndre s drahou kamerou v ruce. Fay a DeAndre mají pořad na YouTube, co sbírá fůru sledujících. Chtějí celý večer natáčet.

Fay zavře dvířka, aby si s kámošem ťuknul pěstí, a na mě z chodníku zamává Selena. Zamávám jí taky a pantomimicky předvedu, že se mi líběj její šaty. Měla bych vystoupit. Taky se na to chystám, ale moje tělo potřebuje ještě pár dalších vteřin tepla auta. Jak jen to zvládnu celej večer?

„V pohodě, lásko?“ zeptá se Fay s obličejem těsně u mého okýnka.

„Jasně!“ zalžu a kousnu se do rtu, abych zamaskovala tu bolest, která mi při vystupování vystřelí ze žaludku a prosviští doslova každým žebrem. Když konečně stojím, vděčně vydechnu. V duchu se pochválím za to, že jsem si vzala nedělní balerinky, a ne ty sakra-to-je-kočka střevíčky na vysokým podpatku. Jak říká babička, nevadí, když je holka hloupá, hlavně když není pitomá.

Fay mluví tak rychle a směje se tak nahlas, že se k němu nemusím přidávat. Řekla bych, že na mě úplně zapomněl, kdyby si zároveň nesundal sako a nehodil mi ho přes ramena. Je tolik zahřátý od jeho těla, že z toho málem roztaju blahem. Miluju ty chvíle, kdy mi čte myšlenky. Selena se k nám u vchodu přidá a najdeme si stůl s dalšími lidmi ze Studentskýho soudu a Studentskýho OSN.

„Chybělas nám při oblastní soutěži. Pilar byla jako korunní svědek beznadějná!“ zaječí na mě Selena přes basový tóny písničky, kterou jsem ještě neslyšela. Pokyvuju hlavou do rytmu a snažím se zapamatovat si melodii, abych si to mohla doma zahrát na elektronický bubny. Když Pilar chytí Selenu za ruku, aby ji odvlekla na parket, Selena se natáhne po mojí ruce. Mávnu na ně, ať jdou samy. „Já zůstanu sedět. Tohle jsou tanečky pro mrňata,“ zažertuju a obě protočí panenky.

Sleduju lidi na parketu pozorně, ukládám si všechno do paměti. V poslední době jsem pořád jen chodila po doktorech, takže jsem nestačila sledovat, co se teď tancuje. Pozdějc si to najdu na internetu, abych si to mohla procvičovat v soukromí svýho pokoje, za zamčenými dveřmi. I vtipy jdou mimo mě – nechápu souvislosti –, ale teď se mi o tom nechce přemýšlet.

V kapse mi zabzučí mobil.

A: Doufám, že si užíváš.

Sakra. Jestli už ví, že jsem pryč, tak musela pověřit šťouravou sousedku paní Valdezovou, aby hlídala máš barák. Sestra mívá v pátek vždycky dvojitou směnu. Ještě nemůže bejt doma.

T: A víš, že jo?

A: …

Dívám se, jak v okýnku naskakují tečky, a marně čekám na nějakou jízlivost, která se nikdy neobjeví. Nakonec strčím telefon zpátky do kabelky.

„Už se nudíš, jo?“ zažertuje Fay a natáhne se po mý kabelce. „Píšeš si s nějakým jiným borcem, co? Vykládáš mu, jak jsem k ničemu.“

Protočím panenky. „Jasně. Jen co odsud vypadnu, přinese mi speciální brownies a čínu.“ Mávnu rukou, jako by tohle byla vážně nějaká nudná akce na zadním dvorku, a ne ta nejzábavnější, jakou jsem za poslední rok navštívila.

„No super, super. Řekni mu, že mám rád kuře lo mein a vegetariánský vaječný rolky. A může dovalit taky ten hustej ovocnej punč, když se tak všichni sejdeme. Slíbilas mi tuhle celou noc a dlužíš mi to za to, žes to už asi desetkrát zazdila, když jsem chtěl k tobě přijít.“

„To nebylo desetkrát. Možná… pětkrát.“

„U-um. Ale nevadí. Víš, jak rád sedím u tebe na gauči. Nemusíme nikam chodit. Chápu, že na to často nemáš náladu.“

„To je fakt.“

Jeho úsměv se rozšíří, takže vypadá skoro jako kočka Šklíba. Klekne si přede mě a obejme mě kolem pasu i se židlí.

„Chceš slyšet tajemství?“ zeptá se a jeho horký dech mě zahřeje na uchu.

„Budu ho muset udržet?“ zajímám se a trochu se ušklíbnu, když se ode mě Fay odtáhne, aby prozkoumal můj výraz.

Zatváří se šokovaně a já ho štípnu do lokte.

„Vždyť víš, že umím mlčet! Tak co je to?“

„Valentýn je můj oblíbenej svátek.“

„To jako vážně? A co Díkůvzdání? Teda to se aspoň člověk pořádně nacpe, ne?“

„Ty víš, že moje rodina je hodně malá. Jsem jedináček dvou jedináčků. Tátova rodina je na ostrovech a nestýkáme se s nima. Naše Díkůvzdání není jako ty v televizi. To jsem zažil, jen když jsem byl u DeAndreho nebo kdyžs mě ty pozvala na tu akci s tvejma asi padesáti tetičkama.“

„No tak proč ne třeba Halloween nebo Vánoce?“

„Halloween je fajn, jenom když můžeš koledovat. Vánoce jsou dobrý, ale u mě pro ně platí to, co jsem říkal o Díkůvzdání.“ Zarazí se a podívá se na mě. „Co je?“

„Že vím, proč máš rád Valentýna!“ zazpívám, abych ho trochu popíchla. „Dostáváš valentýnky už od školky, že jo? Kdo ti je poslal? A kolik jsi dneska dostal ve škole bonboniérek, co?“

Fay pořád flirtuje. Nemůže si pomoct. Není to ani tak o přitažlivosti, jako o vztahu k jiným lidem. Upřímně se o ně zajímá a tohle holky polykají i s navijákem. Je vyloučený, že by dneska nedostal žádný bonbony, možná i pár přáníček od holek, co se ho snaží ulovit, když jsem teď mimo. Fay zamžiká, jako by se nechal chytit s rukou v plechovce sušenek. „Jednu jsem ti dal. Doufal jsem, že touhle dobou už budeš zase ve škole,“ pronese a do hlasu se mu vloudí smutek.

„Jo, to já taky. Online výuka je –“

„Je zpátkýýý!“ zavřískne Joo, která se objeví u našeho stolu se svým stínem Brianne.

„Ahoj, Joo,“ pozdravím ji. Má na sobě třešňově červený vypasovaný šaty a střevíčky s vysokými průhlednými jehlami, kterejm schází jen málo, aby vypadaly jako ideální pro striptýz u tyče. Když si zastrčí uhlově černý pramen vlasů umělým nehtem za ucho, je samej úsměv jako vždycky. Chováme se k sobě přátelsky, ale nejsme doopravdy kamarádky. Joo je chytrá a docela milá, ale nikdy jsme si nepadly do noty. Musela bych hodně přemejšlet, kdybych měla říct proč. Vypadá dobře a ví to. Sklouznu očima na svoje prsty s domácí manikúrou a schovám ruce pod stůl.

„Jak je?“ zeptá se Fay, pustí mě a vstane.

Joo se přehnaně zamračí a zavíří na něj řasami. Je to spíš představení pro mě než pro něj.

„To mi ani nepoděkuješ?“ zeptá se.

„Děkuju?“ pronesu tázavě.

„Ne, ty ne. Fayi.“ Nespouští z něj oči.

Teď je s falešným úsměvem řada na mně. Podívám se vzhůru na Faye a vyšlu k němu ten nejlepší výraz neříkala jsem to?, na jaký se zmůžu. S Fayem nejsme oficiálně oficiální pár (což je moje vina, ne jeho), ale všichni vědí, jak to je. Většina lidí má vychování, způsoby, tyhle věci – prostě vědí, kdy se držet dál a zachovávat respekt. To je většina. A pak je tady Joo.

„Poslalas mu čokoládový srdce, že jo? Tak to ti musím poděkovat za něj,“ pronesu tak upřímně, jak dokážu.

Jooino hraný zamračení se změní v opravdový.

„On ti to řek?“

„Jenom jsem to odhadla. Faye mají všichni rádi. Všechny možný… lidi… mu posílají valentýnky. Kamarádi a zoufalý holky, co o něj stojí a tak. To nemyslím tebe. Je mi jasný, že to bylo jen kamarádský. A tys jich určitě taky pár dostala, co?“ prohodím nenuceně. Čím dýl mluvím, tím víc se Joo mračí.

Brianne, která jí dělá poskoka, sevře pevně rty a vykulí oči. Nevím, jestli přemáhá smích, nebo čeká na Jooin pokyn, aby se do mě pustila.

Udržím pokerovou tvář. Jsem teď sice leccos, ale pořád ne ubožačka. DJ změní muziku, vymění ploužák za něco rychlejšího, a na parket se začnou hrnout lidi.

Fay chce prolomit napětí a otevře pusu. Já vstanu ze židle, jenže hned cítím, že si potřebuju zase sednout.

„Hele, Joo, co kdybyste si šli s Fayem zatancovat?“ Rychle odvrátím pohled a pevně zavřu oči, aby se se mnou místnost přestala točit.

„O co se to snažíš, Tý?“ zeptá se Joo a položí si kabelku na stůl. Ponížila jsem ji a ona si to uvědomuje, ale pořád to může skončit různě.

„Klídek, Joo,“ ozve se Fay.

„Jo, klídek. Proč jsou tady všichni tak napružený?“ zažertuju a odvrátím se od nich. „Fayi, jdi si s Joo zatancovat. My si zatím s Brianne skočíme na holčičky.“

Brianne očividně touží po úniku. Dychtivě přikývne a přeskotačí od Joo ke mně.

Fay přimhouří oči a jeho tělo se bezděčně začne pohybovat v rytmu hudby. „Vážně to tak chceš?“

„Jo, musíš jí přece poděkovat za tu sladkost, ne? A všichni jsme kamarádi, no ne, Joo?“

Míček je na její straně kurtu. Ví, že by vypadala hloupě, kdyby reagovala jinak než souhlasně.

„No jasně, tak pojď, Fayi,“ pobídne ho s úsměvem od ucha k uchu, ale já si všímám, že když se Fay nedívá, její pohled se do mě zavrtává a snaží se odhalit, proč jsem tak přející.

Sleduju je na parketu, jak se spolu dvakrát otočí, než je spolyká dav. Joo se směje něčemu, co jí Fay vykládá, a já si s bolestí v srdci uvědomím, jak moc jim to spolu sluší.

„Bri, pomoz mi z tělocvičny. Není mi moc dobře,“ poprosím a opřu se o tu holku, se kterou kamarádím už od dob, kdy jsme spolu byly v oddílu světlušek. Z celýho srdce doufám, že ví, kdy držet jazyk za zuby.

2

TAMAR

Když mě moje sestra Aabidah najde v učitelský kuchyňce, jsem skoro k neutišení. Z pláče jsem dostala záchvat kašle, takže Aabidah musí přinýst postranním vchodem kyslíkovou bombu tak, aby to nikdo ze sálu neviděl. A nakonec mě napůl podpírá, napůl nese ze školy k autu. Už nebrečím, ale pořád lapám po vzduchu z kyslíkový masky, když mi chystá koupel s epsomskou solí a eukalyptem na uvolnění hrudníku.

„Nechceš mi konečně vysvětlit, proč jsem pro tebe musela přijet? Nebo proč jsi šla na ples, i když víš, žes to neměla dělat?“

„N-nejsem dítě,“ vzlyknu s vědomím, že právě tak se chovám.

„Můžu ti takový věci zakázat, ale neudělala jsem to, protože obvykle nepotřebuješ, aby na tebe někdo dohlížel. Většinou víš sama, co máš dělat, a nepotřebuješ mě k tomu. Ale tohle? Ráno sotva dokážeš vstát a oblíknout se. Asi tu výuku online nemáš bezdůvodně, co? Proč, proč –“

„Protože je mi sedmnáct! Protože chci mít i jiný vzpomínky z posledního ročníku na střední než chození po doktorech a nekonečný zírání na pěvecký soutěže v televizi,“ odseknu. Snažím se udržet tu narůstající frustraci i vztek v sobě. Musím si odtáhnout masku, aby mě sestra dobře slyšela.

„Máma by ti nakopala zadek,“ zamumlá Aabidah, skloněná nad vanou.

„Jenže máma už tady není, takže…“

„Takže…“ Otočí se ke mně, pak zavře kohoutek. Ponoří ruce do vody a zavíří s ní, aby se rozpustily krystaly soli, který víří ve vodě jako mlha.

„Viděla jsem venku trenéra Lettermana,“ přizná.

„Snažil se tě balit, že jo,“ prohodím a nechám masku sklouznout zase na obličej.

„Jo.“

„Fuuuj.“ Svraštím obličej.

„Nechápu, že ho nechají dělat ve škole,“ podiví se Aabidah.

„Balí jenom čerstvý absolventky. Jak vypadneš ze školy nadobro, vyjede po tobě. Někdo by ho měl napráskat.“

Aabidah přikývne až trochu moc horlivě a já vidím, že potlačuje úsměv.

„Tys mu dala svoje číslo?“ namáhavě, šokovaně se nadechnu. Aabidah se rozesměje a já si nemůžu pomoct – přidám se k ní. „Au! Nerozesmávej mě.“

„Nedala jsem mu pravý číslo. Ale Letterman je fajn!“ brání se.

Ušklíbnu se. „Je starej jako hnědý uhlí.“

„No a co. Jsem dospělá.“

„Vidíš? Všechny ho v tom jeho hnusným chování jen podporujete. Jak to říkala máma? Pod tvrdým suspenzorem měkký jádro?“ zažertuju.

Sestra káravě mlaskne. „Ne, to rčení je jinak. Pod tvrdou slupkou.“

„To je fuk. Víš, jak to myslím.“ Dopřeju si ještě chviličku, aby se můj dech zklidnil, a shodím ze sebe župan, abych si vlezla do vany. „Omlouvám se, že jsem šla ven. Bylo to sobecký. Fay mi zavolal a já… nevím, prostě jsem mu nedokázala říct znova ne,“ přiznám se provinile.

Aabidah zavrtí hlavou. „Sklapni. Máš chodit ven a bavit se, a máš to dělat za zády rodičů. Ty už nemáme, takže moje záda musej stačit.“

Sklouznu níž pod hladinu a nechám se prostoupit teplem. Eukalyptus uvolňuje překážky v mým nose a hrudi, umožňuje mi dýchat jen o trochu líp než před pár minutama, ale stejně je to blaho. Aabidah se chystá k odchodu, ale zarazím ji. Nechci, aby mezi námi zůstalo to napětí. Nikdy se k sobě neotáčíme zády, dokud se po hádce zase neusmíříme. Od máminy smrti to tak děláme vždycky.

„Řekni mi, co si pamatuješ z posledního ročníku střední.“

Sestře klesnou ramena. Nelíbí se jí, že měním téma.

„Až mi ty řekneš, co se dneska stalo s Fayem.“

Brada mi klesne na mokrý hrudník. Začnu ve vodě prstem kreslit kola.

„Zdrhla jsem mu. Metaforicky řečeno. V reálu jsem se nechala podpírat tou holkou a odbelhala se s ní do kuchyňky, kde jsem se zhroutila.“

Aabidah otevře šokem pusu. „Proč?“

„Nedokázala jsem se mu dívat do očí a vidět v nich všechnu tu naději. To chtění. Kolikrát ho dokážu odmítnout, když navrhne, že přijde za mnou domů? Vím, že chce bejt se mnou, ale já prostě nechci, aby viděl můj obličej pod tou pitomou kyslíkovou maskou! A smrdí to tady jako u starejch lidí, i když to tady pořád všechno umejváš. Ty za to nemůžeš. To já.

A pak jsme seděli s Fayem u stolu a on chtěl tancovat. Neřekl to, ale vím, že chtěl, a já se pořád na něco vymlouvala, protože říct pravdu by bylo moc skutečný a moc ubohý. A viděla jsem, jak se po nás dívají ostatní holky. Soucitně. Ne kvůli mně, kvůli němu. Ty mrchy už větří krev, a víš co? Mají pravdu. Proč by měl chtít bejt se mnou, když může mít některou z nich? Některou z těch usměvavejch šťastnejch holek, který mají před sebou stýpko na univerzitu a bojí se leda tak závěrečnejch zkoušek. Některou, co může tancovat a pít punč s alkoholem a chechtat se blbostem jen tak, protože smích je pro ni jednoduchej. Myslela jsem, že to zvládnu, ale nešlo to.“ Odmlčím se, abych se nadechla. Potřebuju to, i když je to jen malej doušek.

„Takže takhle je to?“

„Co jako?“ Smutek v mým hlase vystřídá vztek.

„Ty to prostě vzdáváš? Jako se Spelmanem?“

„Spelman je jen odloženej.“

„Stipendium si nemůžeš odložit. Je to tvá rodová povinnost. Budeš pátá generace žen z týhle rodiny, co studuje na Spelmanově koleji. Máš závazek. Spelmanský sesterstvo čeká. Ty, co nosí perly…“

Protočím panenky a doplním říkanku: „… z ocele mají nervy. Já vím.“ Nepustíme se do toho, jak Aabidah prošvihla svou šanci pokračovat v rodovým odkazu, protože zůstala doma a starala se o mámu. Takže má sice diplom, ale Univerzita Jižní Karolíny nebyla zrovna škola jejích snů. Podle mě si nedokáže připustit, že Spelman zase není škola mejch snů nebo že osud už podruhý hodil vidle do našeho odhodlání pokračovat v rodinný tradici.

„Vím, že jejich hudební program není zrovna to, co sis původně představovala, ale –“

„Dohodly jsme se!“ vykřiknu šeptem a vysoukám se trochu z vody, aby viděla, že to myslím vážně. Že o tomhle už se nehodlám bavit. „Žádný univerzitní sny, žádný plány do budoucnosti. Chci poslouchat o skandálech a milostnejch dramatech. O těch, cos zažívala před čtyřma lety v posledním ročníku na střední. Tak už spusť,“ vyzvu ji.

Aabidah se kousne do rtu a srovná ozdobný ručníky na poličce, aby byly v zákrytu. Přemejšlí. Má něco na jazyku a já na to čekám, ale nakonec se žádný svěřování nekoná. Místo toho začne vykládat nějakou historku o tom, jak jejich francouzštináře přistihla jeho manželka logopedka a vyházela mu všechny jeho věci na hřiště chvíli před zápasem. Je to zábavný, a taky je to kouřová clona. Podlehla moc snadno, a jestli o svý sestře vím něco jistě, tak to, že se nikdy nevzdává bez boje.

3
FAYARD

Nejvíc mi chybí, když je ticho. Když se spustí klimatizace, multimediální laborku naplní tichý vrčení spolu se zvukovou kulisou hudby, kterou nesnáším, a je to tady. Osamělost. Ne že bych byl doopravdy sám. DeAndre vedle mě upravuje nějaký záběry ze Zimního koncertu, ze sluchátek mu burácí něco, co neznám. Jeho pravička, ještě trochu špinavá po hodině údržby aut, pohybuje hladce myší, zatímco levičku má ponořenou hluboko do sáčku bramborových chipsů s koprem. Přežvykuje je s otevřenou pusou a pak si olíže prsty.

„Chceš taky?“

Zavrtím hlavou. Fuj.

Já už skoro hodinu zírám na stejný video a přebírám si v kapse růženec jako relaxační kamínky. Dre pořídil pár super záběrů přes kameru GoPro, ještě než začal ples, takže máme dost skvělýho materiálu. Z předtančení prváků a druháků, formální pozvánky Cathy Tranový na maturitní ples. Jenže to, co tak posedle sleduju, se do konečnýho sestřihu na náš kanál vůbec nedostalo. Stalo se to asi půl hodiny po tom, co jsem s Tý dorazil. Vstane ze židle a zase se zhroutí zpátky. Já mám hlavu odvrácenou a pusu dokořán, nejspíš se směju něčemu pitomýmu. Nevidím ji. Nevšímám si jí. Zaostřím a přitáhnu si obraz, vracím si pořád dokola to napjatý poškubávání svalu v její čelisti, když vstává, zpanikařenej výraz v očích, než se úplně postaví, a pak konejšivej úsměv, kterej mi věnuje, když se k ní konečně otočím.

Právě ten úsměv je problém, protože jsem nepoznal, že je to jen maska z hodně tenkýho papíru. Vzpomínám si, jak jsem ji pozval k tanci, a dokonce si ji dobíral, že dělá takový drahoty. Myslel jsem, že se tam nudí. Teď se opřu o židli a přehrávám si to znova a znova, jako bych čekal, že při dalším opakování uvidím něco jinýho. Jak jsem si všimnul, že jí není dobře, a odvedl ji ze sálu radši do Finlay Parku. Jak jsem ji snesl ze schodů v náručí a pak jsme se spolu dívali na vodopád, Tý zabalená v mámině starý dece, kterou vozím v kufru auta. Anebo že jsem si uvědomil, jak pitomej je ten nápad s plesem, hned na začátku, a místo toho ji vzal do kavárny Cool Beans v univerzitním kampusu. Tam jsme seděli před krbem a až do zavírací hodiny pili horký kakao z obrovských hrnků. Představuju si všechny ty možný scénáře, při kterých Tý nevyklopýtá z tělocvičny v objetí holky, jejíž jméno si ani nevybavím.

„Můžeš na to koukat celou věčnost. Stejně to nic nezmění na tom, co se stalo,“ ozve se DeAndre a od pusy mu odletují drobečky z chipsů. Stáhne si sluchátka z hlavy a zastaví písničku uprostřed. „Prostě za ní zajdi. Je jasný, že se jí chceš omluvit.“

„Volal jsem jí. Nezvedá to. Psal jsem jí, dostal jsem jednoslovnou odpověď. Normálně mě ignoruje.“

„Víš, co mám na jazyku, že jo?“ Odmlčí se a zvedne na mě prostředníček. „Ale vím, jak to s Tý bereš. Nechápu to, ale respektuju to. Jestli chceš slyšet mou radu –“

„Nechci.“

„To je fuk, stejně ti ji dám. Využij svý možnosti. Plebejci mají kraviny jako mobilní sítě a sociální média. Seš král, nebo žebrák?“

„Vyjadřuj se jasně. Nemám náladu na hádanky, Dre.“

„Chci říct, že Tý není jen tak obyčejná holka, takže nemůžeš používat obyčejný metody. Když jsme se učili hrát v Malý lize baseball, co nám říkal trenér Barclay o tom, jak se má vyhrávat nad soupeřem?“

„ROZ?“ Tu metaforu vůbec nechápu.

„Přesně. Tvůj soupeř je Týino ignorování, takže na něj nasadíš ROZ – rozptýlení pozornosti, oklamání nebo zničení. Co to bude?“

„Ty víš, že jsme skoro pokaždý prohráli.“

„To je fuk. Co to bude?“ hučí do mě, jak se pro tu svou pseudoradu nadchnul. Musím uznat, že se ten kluk vážně snaží.

Zavrtím hlavou. Dre používá pro každou situaci sportovní přirovnání, takže nevím, proč by mě to u něj mělo překvapovat, ale pravda je, že mi vnuknul nápad. Sice ujetej, ale aspoň něco. Zavřel jsem počítač a naházel svoje další vybavení a knížky do tašky. Je středa. Den večerního studia Bible. Jestli sebou hodím, ještě to stihnu.

„Díky, Dre.“

„Není zač. Hlavně ať tě nezavřou! A nezapomeň si šprcky.“

„Ty asi nebudu potřebovat,“ prohodím opatrně.

Dre si strčí do pusy další nálož chipsů a začne je hlasitě přežvykovat. „Ty se šiknou vždycky!“

Sarah-Ann už má zapnutej bezpečnostní pás, když se skřípěním brzd zajedu na parkovišti kostela Zářící špice na místo vedle ní. Vím, že jako vedoucí Ministrantské mládeže je jednou z pověřených řidiček pro svoz lidí na studium Bible. Je v kostele nejstarší skautka a taky velitelka Sedmikrásek. Parkoviště je plný holčiček ve skautských uniformách. Vyskočím a v duchu poděkuju Bohu, že jejich schůzka skončila tak brzo a Sarah-Ann už vyráží. A že dneska nemá službu její bratr-dvojče Bo, protože pak by můj plán bídně zhynul ještě před prvním nadechnutím.

Sarah-Ann se chystá zabouchnout dvířka, když vymrštím ruku a chytím je.

„Ahoj!“ pozdravím ji až moc nadšeně, ale ona se na mě usměje.

„No ahoj! Dlouho jsme se neviděli,“ prohodí.

„Jo, já vím, totiž, já teď… ehm, studuju Bibli soukromě… ve svý modlitebně. Člověk musí mít s Kristem osobní vztah.“

Na chvíli si myslím, že jsem to přepísknul a že mě za ty kecy pošle do háje, ale ona nadšeně přikývne.

„Jo, to rozhodně. Ale taky je důležitý to probírat s někým, kdo tráví celej život modlením a biblickým studiem jako pastor Roberts. Každá ovce potřebuje pastýře.“

Tuhle analogii bych zrovna nepoužil, ale nehodlám ztrácet čas tím, že bych se s tou holkou hádal.

„No, a když jsem se tak modlil, Bůh mi vnuknul myšlenku, že bych měl v kostele víc pomáhat jako dobrovolník.“

„To bys měl! V Ministrantský mládeži budeme šťastný, když se k nám přidáš. Tenhle víkend čistíme okapy u děkana Rileyho a pak budeme zbavovat blech tři kokršpaněly matky Boldenový,“ hlásí mi nadšeně.

„Tý jo, to zní, ehm, záslužně, ale myslel jsem, že bych moh začít dneska. Přivízt místo tebe lidi na studium Bible,“ pronesu tak dychtivě, jak dokážu.

„Ale to nemusíš…“

„Jenže já bych moc rád! Chci to udělat! Člověk slouží Bohu tak, že slouží druhejm, ne? To znamená, že mu posloužím, když pomůžu tobě.“ Znova se zeširoka usměju.

„No, kdybys to udělal, mohla bych zatím omýt hračky v herně dezinfekcí,“ pronese Sarah-Ann zamyšleně spíš k sobě než ke mně, jak nad tím uvažuje.

„Super! Když se zavřou jedny dveře, Bůh otevře okno. To je seznam těch, co se mají vyzvednout?“ Vyškubnu jí z ruky papír, který drží, a když vystoupí z auta, dám si pozor, aby moje křesťanský objetí trvalo jen o chloupek dýl, než je nutný. Je mi jasný, že pocit provinilosti z nesplnění úkolu jí zabrání, aby někomu řekla, že jsem jí vyfouknul džob.

Na seznamu jsou čtyři jména. Právě tolik, aby se všichni vešli do mýho auta. Všechny je znám a všichni bydlí tak blízko sebe, že je stačím posbírat a pořád mi zbejvá půl hodiny do začátku studijního kroužku. Takže když zastavím auto před barákem Tý a vydám se ke dveřím, mám už v zádech posily.

Zazvoním a uslyším její volání „hned“. Myslel jsem, že jsem připravenej, jenže když otevře dveře, zjistím, že vůbec ne. Má na sobě růžový tričko s nápisem PRODAVAČ NADĚJE a džíny, ve kterejch vynikají všechny její křivky. Jen tričko a džíny, ale v mých očích by nemohla vypadat líp, ani kdyby měla diamanty a krajky nebo nějaký značkový hadříky z butiku. Je jako voda na poušti.

„A-ahoj,“ zakoktám a dívám se, jak se jí rty roztahují v pousmání. Překvapil jsem ji, ale nevypadá, že by se zlobila. Nakloní se přese mě a zahlídne auto plný našich vrstevníků, který oba známe z letních křesťanských táborů.

Protočí panenky a trochu se zasměje. „To je fikaný.“

Pokrčím rameny. „Ale jedeš?“

„Jasně. Přece nenechám ďábla, aby mi zabránil v návštěvě kostela.“

„Nejsem ďábel.“ Nabídnu jí rámě, aby se o mě mohla opřít, a vydáme se spolu po schodech k autu.

„To tvrdíš ty.“

Dina Slaterová se půlkou těla vykloní ze zadního okýnka a zahvízdá na nás. „Teda vám to spolu sluší!“ Její brácha Philip ji vtáhne zpátky do auta.

„Drž zobák, Dino,“ zavrčí a otevře dvířka vedle sebe, aby Tý mohla nastoupit.

„Rád tě zase vidím, Tamar,“ pronese svým formálním způsobem Bernard z předního sedadla.

„Díky, Bernarde, já tebe taky.“

„Fayarde, víš, že Tamar je biblický jméno? Ta Tamar z Bible měla dva manžely, který Bůh zabil za jejich hříšnost, a tak se přestrojila za prostitutku, aby oklamala svýho tchána Judu a měla s ním dítě,“ zarecituje Bernard.

„Ehm, no… páni… to jsem nevěděl,“ odpovím.

Ve zpětným zrcátku zahlídnu obličej Tý. Zakrývá si rukou pusu, aby se nerozesmála nahlas. Bernard má encyklopedický znalosti Bible a deskových her. Jednou jsem byl u nich doma na grilovačce ke Dni obětí války a on mi nakopal zadek při šachu, Monopolech i Clue.

Na parkovišti u kostela vystoupí všichni až na Tý.

„Objeď to párkrát dokola,“ vyzve mě.

To mi nemusí říkat dvakrát.

„Jasně.“

„Takže?“ pobídne mě.

„Takže…“ začnu, jenže mi najednou chybějí slova.

„Získal sis mou pozornost. To byl dobrej nápad. Ráda tě vidím, a ne tak, jak jsem to myslela u Bernarda.“ Usměje se, svět zpomalí, všechno zase zapadne na místo. Necítím se správně, když se mnou Tý není. Už si ani nepamatuju, jaký to bylo ji neznat, a jestli nemůžu mít víc než těch pár chvil před studiem Bible, beru to. I když Tý pořád sedí na zadním sedadle a já vpředu jako její šofér.

„Taky tě rád vidím a slibuju, že si tě nebudu představovat jako prostitutku,“ zažertuju.

„Díky Bohu za ty dary.“

Pořád ji sleduju ve zpětným zrcátku. Jsem rád, že je mezi námi taková vzdálenost. Jinak bych na ni zíral nonstop, nechával bych plynout minuty a snažil se zapamatovat si každý hrbolek na její klíční kosti nebo spočítat úhel, ve kterým se jí stáčejí řasy.

„Sleduj silnici,“ napomene mě.

„Chci se omluvit,“ proneseme oba zároveň a rozesmějeme se.

„Ty nemáš za co,“ ujistím ji, ale zarazí mě.

„Ne, nech mě to vyslovit. Nechala jsem tě tam, ani jsem se nerozloučila. To bylo nezdvořilý. Promiň. A taky sis nezasloužil, že jsem tě pak ignorovala.“

„A taky ses mi vyhejbala,“ doplním mírně.

„Promiň, že jsem se ti vyhejbala.“

„A to je všechno?“ Natočí trochu hlavu, jako by chtěla říct, co to má do háje znamenat. „Ne, nemyslím to ironicky, prostě chci jen říct, že ty se nemáš zač omlouvat. Neměl jsem to s tím plesem vůbec navrhovat. Nebral jsem ohled na to, co si přeješ, a mrzí mě to. Prosím, odpusť mi. Potřebuju to,“ vyhrknu rychle, protože to špatně pochopila.

„Tak jo.“

„Tak jo?“

„Jo, odpuštěno.“

„Takže už mě nebudeš ignorovat?“ ujistím se.

„To jsem neřekla. Jenom že přijímám tvou omluvu. Jak dlouho trvalo Brianne, než ti řekla, kam jsem šla?“

„Brianne! Jasně, tak se jmenuje!“ Plácnu dlaní do volantu. „Už celý dny si s tím lámu hlavu, a nemoh jsem si vzpomenout. No, já nevím, tak dvě písničky, možná tři. Ani ti nebudu vykládat, co všechno jsem jí nasliboval, když mi to poví, ale odmítala se vzdát.“

„Brianne je fajn, i když si tak blbě vybrala nejlepší kámošku. S Joo vám to slušelo.“

Zajedu s autem zase na parkoviště a otočím se obličejem k Tý.

„I kdyby Joo narostly křídla, já bych s ní nikam neletěl. To snad víš.“

Kousne se do rtu, aby potlačila úsměv, který se jí začíná rodit na rtech. Její pohled se na vteřinu setká s mým a já ucítím v prsou chvění a teplo, který se mi odtamtud šíří do celýho těla. Chci se jí dotknout, sedět vedle ní, mít hříšný myšlenky na tomhle svatým místě.

„Mám to teď náročný, Fayi. Není fér chtít od tebe –“

„Ty nebudeš rozhodovat o tom, co je pro mě fér. To rozhodnu já. Můžeš si házet mincí nebo kostkou, to je fuk, stejně si vždycky vyberu tebe. I když kvůli tomu budu muset poslouchat, jak pastor Roberts krákorá ‚Úžasnou milost‘.

„To teda nebylo hezký,“ zasměje se, ale v očích má smutek. Chce se mi na ni naléhat, dál se jí vyptávat, abych se ujistil, že se na mě nezlobí, že je to mezi námi zase dobrý. Mám ale strach, že pravda je tak křehká jako bubliny saponátu ve dřezu.

„Tak pojď,“ vyzve mě a vystoupí. „Mám tam hromadu obálek, do kterejch musím nastrkat pozvánky. Můžeš mi je při hodině podávat.“

„Co když chci poslouchat?“ zažertuju.

„Já to přestala poslouchat už dávno.“

„Tak proč sem pořád chodíš?“ Vím, jak je těžký udržet si víru, když vás Bůh připraví o něco, co jste pokládali za zaručený.

„Předstírání, zlato. Někdy prostě musíš předstírat.“

4
TAMAR

Problém je v tom, že člověk si vždycky namlouvá, kolik nemá času. Na střední vám každá minuta před maturitou připadá jako hodina, když čekáte, až začne opravdovej život. Jenže to není můj případ. Když se podívám do budoucnosti já, vidím jen cihlovou zeď.

Nemluvila jsem s Fayem celý týdny, doufala, že se posune v životě dál, děsila se toho, že by to udělal. Párkrát jsme spolu byli na studiu Bible, než odjel na jarní prázdniny. Jednou přišel k nám na maraton Doktora House, ale dostala jsem záchvat kašle a museli jsme zavolat pohotovost a to už bylo moc. Ne na něj. Na mě.

Pořád mi volá, ale nezvedám to. Píše mi, ale já na jeho zprávy neodpovídám. Nejdřív se jen ptal, jak mi je nebo co dělám. Teď mi píše o tom, co dělá on a jak mu chybím. Napsal mi i pár normálních dopisů. Čtu si je pod peřinou s baterkou, jako bych se bála demonstrovat svou zbabělost tím, že si rozsvítím velký světlo.

Sestřino šedivý praktický camry zastaví před nízkou betonovou budovou kus za hranicí okresu. Je připojená k něčemu, co vypadá jako polorozpadlej domeček pro panenky. Štěrk praská jako rachejtle ohňostroje na Den nezávislosti, zatímco si s Aabidah prohlížíme pochmurný průčelí stavby. Nakrčím nos tak, až si musím narovnat hadičku s kyslíkem. Sestra si toho okamžitě všimne.

„Přestaň, Tý. Informovala jsem se na ni. Prej je výborná.“

„Tvrdí kdo? Buranov Times? Vaříme perník a jiné drogy?“ zažertuju.

Aabidah protočí panenky a otevře dvířka. V horkým vzduchu se rozvine pach nafty a vůně zimolezu. Dollyino zrcadlo je lacinej ošuntělej bar, aspoň pokud můžu soudit podle zažloutlý a popraskaný cedule. Ještě ta americká vlajka velikosti náklaďáku a písnička Dolly Partonový, která se line ven skrz síť proti hmyzu, a máte zhmotnění mý noční můry jménem „jižanskej venkov“. Aabidah mi otevře dvířka a vytáhne mou kyslíkovou bombu, abych ji nemusela zvedat. Já se ale vysoukám z auta sama. Aspoň tohle potřebuju, aspoň poslední ždibeček kontroly nad svým tělem.

„Deset dolarů za věštění budoucnosti. To je zlodějina!“ zasípu, abych tím sarkasmem trochu vylepšila svůj obraz, protože jinak jen lapám po dechu a při každým kroku sebou škubnu. Brzo mám narozeniny. Osmnáctý. Měl by to bejt můj velkej den. Měla bych se těšit na kolej, na to, že už můžu volit, že jsem skoro dospělá. Měla bych plánovat velkou oslavu s kámošema, jenže já už dva měsíce, od toho valentýnskýho plesu, neviděla nikoho kromě lidí z kostela. A pak že Blíženci jsou jako přátelé loajální a zodpovědní. To těžko. Na to jsem měla až moc kontrol u doktorů a návštěv nemocnice. Pořádná nálož pro jednu holku ze sta tisíc nakaženejch, co jí po pandemii zbyly plíce jako osmdesátiletý stařeně. Ale jo, pořád je tady naděje. Pořád…

„Jak se jmenuje?“

„Rose.“ Aabidah vykulí oči na rohožku s vlajkou Konfederace.

„Když už jsme tady, Aabidah, můžeme jít klidně dovnitř,“ zamumlám.

Vejdeme a sestra otočí hlavu na obě strany, jak to dělají všichni černoši na novým místě, kde hledají další černý tváře. Tady žádný nevidíme, ale zahlídneme něco, co mě překvapí a uklidní zároveň: dítě. Asi desetiletá holčička nalívá pivo do orosený sklenice chlapíkovi v bílý kšiltovce s logem fotbalovýho týmu Carolina Gamecocks a stejným tričku.

„Věštění je vzadu. Dejte deset dolarů do sklenice na baru!“ pronese holčička, aniž zvedne hlavu. Tolik k jižanský pohostinnosti.

Dolly Partonová teď začne z jukeboxu zpívat „Jolene“ a někdo v rohu baru se k ní přidá… hodně falešně. Projdeme se sestrou za závěs, který odděluje lokál od zázemí, a krákorání rázem utichne. Obklopí nás ticho tak hlasitý, že se chodbou rozlíhá jen vrzání koleček mý kyslíkový masky. Šťouchnu do sestry loktem. Trochu zavrávorá, ale dál klade jednu nohu před druhou. Koneckonců tohle byl její nápad.

Do nosu mě udeří vůně šalvěje smíchaná s ostrým slaným aroma pražených buráků. Aabidah opatrně zaklepe na rám dveří jediné otevřené místnosti v chodbě.

„Pojďte dál. Sedněte si na polštáře, hned jsem u vás,“ ozve se ženský hlas za korálkovým závěsem. Poslechneme, usadíme se a prohlížíme si všechno kolem nás: hořící svíčky, stěny pokrytý gobelínama. V jednom rohu je doslova svatyně Dolly Partonový včetně hořícího kadidla a akvária se dvěma zlatýma rybičkama, který v kouli plavou lenivě sem a tam.

„Hele, můžeme se na to vykašlat,“ ozve se Aabidah, jako by najednou dostala strach.

„Najednou ses vyděsila, že by fakt mohla vidět do budoucnosti?“ popíchnu ji.

„Ne, ale… tohle místo je… nevím, mám z něj divnej pocit. Proč ty seš tak klidná, ty zbožná dušičko?“

Protočím panenky. „Jsem otevřená vůči novejm zkušenostem, víš.“

Aabidah přestala chodit do kostela, když máma umřela. Dělá mi starosti, co jí zůstane, jestli… až… se něco stane se mnou. Do krku mi vyletí kyselá žluč. Spolykám ji, a v tu chvíli to začne. Příšernej záchvat kašle, při kterým se mi otřásají všechny kosti v těle a kterýmu jsem se v poslední hodině snažila vyhnout.

Vzápětí se objeví médium, silná bílá holka v krásným přiléhavým šortkovým kompletu z bílýho lnu, a strčí mi do ruky kouřící hrníček, zatímco já lapám po vzduchu, a nedaří se mi žádnej vtáhnout. Moje sestra se na mě vrhne a snaží se mi hrníček vyškubnout, až málem spadne na zem.

„To nepomůže!“ procedí skrz zuby, vyloví z kabelky látkový kapesník – jeden z těch po babičce – a vtiskne mi ho do ruky, abych do něj zachytila krvavý hleny.