Přeložila Marie Macháčková

Danielle Steel

BEAUCHAMP HALL

Copyright © 2018 by Danielle Steel  

All rights reserved.

Translation © 2021 by Marie Macháčková

ISBN 978-80-249-4553-8

Mým báječným dětem. Beatrix, Trevore, Todde, Nicku, Samantho, Victorie, Vanesso, Maxx a Zaro – vždy jste měli odvahu vydat se za svými sny. Přeji vám, ať se vám všechny vyplní! Miluji vás z celého srdce.

S láskou, máma

1

Winona Farmingtonová otevřela oči a zahlédla za oknem bělostnou nádheru, do níž se tady v Michiganu probouzela skoro celou zimu. V Beecheru, jejich městečku ležícím zhruba dvě hodiny severně od Detroitu, bylo přibližně deset tisíc obyvatel a největší proslulosti dosáhli v padesátých letech, dlouho předtím, než se Winnie narodila. Tehdy Beecher zasáhlo desáté nejhorší tornádo v americké historii. Od té doby je už nic tak převratného nepotkalo.

Druhá strana její postele už vychladla, a to znamenalo, že Rob vstal nejméně před hodinou a odjel do práce do masokombinátu. Winona ani nemusela vyhlédnout z okna, aby věděla, že se po noční chumelenici ani neobtěžoval odhrnout sníh z příjezdové cesty. Domek, v němž bydlela, patřil její matce a vlastnila ho společně se svou sestrou Marje. Když matka zemřela, Marje už byla vdaná, měla děti a s Erikem si pořídili vlastní bydlení, proto Winnie zůstala v rodinném domě a dohodly se, že pokud by ho někdy prodávaly, rozdělí si peníze stejným dílem. Zatím však Marje peníze nepotřebovala. Její manžel vlastnil prosperující instalatérskou firmu a dům sloužil jako dobrá investice, jejíž hodnota se bude časem zvyšovat, tudíž na Winnie s prodejem nenaléhala.

Rob u ní přespával téměř každou noc. Měl vlastní byt, ale chodil tam málokdy, jenom když se pohádali, nebo pokud se s kamarády zdržel venku dlouho do noci, moc toho vypil a potom nechtěl ráno poslouchat Winniiny výčitky. Přestože u ní obvykle spal, nenamáhal se nic opravit. K domku neměl žádný vztah a pomohl jí jen tehdy, když ho o to výslovně požádala, a pouze s nezbytnými drobnostmi. U ní ve skříni měl pár kousků oblečení, ale nic příliš osobního – žádné oblíbené věci, které rád nosil.

Winnie se jednou podařilo z Beecheru uniknout – tři roky studovala na University of Michigan v Ann Arboru a milovala to tam. Měla velké plány, snila o tom, že po promoci bude pracovat v New Yorku v nakladatelství. Dokonce New York se svou spolubydlící několikrát navštívila a město si zamilovala, ale pak na konci šestého semestru její matka onemocněla a koncem léta to vypadalo, že jí zbývá jen pár měsíců života. Winnie nechtěla poslední dny se svou matkou propást. Vždycky si byly blízké, zvláště potom, co se Marje po střední odstěhovala. Tehdy bylo Winnie jen osm a od té doby žila jen s matkou. Strávily spolu skvělé časy. Matka jí předala svou lásku ke knihám, milovala Jane Austenovou a k jejím nejoblíbenějším autorkám patřily sestry Brontëovy. Ráda četla i životopisy slavných lidí, knihy o historii a moderní autory.

Winnie vynechala první semestr magisterského studia, aby mohla být s ní. O Vánocích se matčin stav nijak nezlepšil a Winnie o ni pečovala i celé jaro. Po vzrušujícím prostředí, které panovalo na univerzitě, pro ni bylo těžké vrátit se do malého tichého města, kde se nic nedělo. Návrat do Beecheru byl jako návrat do dětství a Winnie se plně soustředila pouze na matku. Neměla vlastní život. Její bývalé kamarádky se hned po škole vdaly nebo odjely do Detroitu, aby si našly lepší práci, protože v Beecheru příliš příležitostí nebylo. Pár jich odešlo na univerzitu, ale moc jich nebylo. Některé už dokonce založily rodinu a Winnie cítila, že spolu nemají nic společného. Její čas vyplňovala pouze péče o matku.

S Marje o tom nikdy nemluvily, ale sestra jednoduše předpokládala, že Winnie se o matku postará. Ona sama už měla manžela a dítě a dávala jasně najevo, že na nic jiného jí čas nezbývá. Winnie byla studentka a stále svobodná, proto Marje neviděla jediný důvod, proč by mladší sestra nemohla svoje plány odložit a své sny na chvíli odsunout do pozadí. Winnie se jako pečovatelka přímo nabízela a ani ona nechtěla nechat matku na holičkách. Vždyť matka se pro ně tolikrát obětovala. Winnie ji nemohla v jejích posledních měsících opustit. Milovala ji a přála si s ní strávit tolik času, kolik to jen šlo.

Navzdory chmurným předpovědím lékařů se matka jako zázrakem držela při životě sedm let a několikrát se její stav dokonce výrazně zlepšil, i když nikdy ne na tak dlouho, aby mohla zůstat sama. Nakonec svou čestnou bitvu vybojovala a zemřela. Tou dobou bylo Winnie dvacet sedm a zdálo se jí, že je pozdě se vracet na univerzitu. Měla práci, dům, zaběhaný způsob života a New York a její dřívější sny jí připadaly jako z jiné planety. Pracovala jako pokladní v restauraci a po nějakém čase dostala lepší práci v místní tiskárně. Čtyři měsíce po matčině smrti potkala Roba a od té doby čas plynul jako voda – a Winnie se jí nechala bez odporu unášet. V současném zaměstnání univerzitní vzdělání nepotřebovala. Stačily jí přirozené organizační schopnosti a zdravý rozum.

Skoro nemohla uvěřit, že s Bobem chodí už jedenáct let. Sice do něj nebyla bláznivě zamilovaná, ale zvykla si na něj a cítila se s ním pohodlně. Nikdy nemluvili o manželství ani o budoucnosti, žili pouze přítomností, většinou si zašli na večeři, někdy do kina a na bowling s přáteli. Sice to nebyl život, jaký si kdysi představovala, ale nic zajímavějšího se zde nenabízelo. Léta nepozorovaně ubíhala, z dvaceti sedmi se náhle stalo dvacet devět a pak najednou jednoho večera slavila s Marje, Erikem a Robem třicítku. A stejně tak rychle se přehoupla přes třicet dva, třicet pět, a když jí bylo třicet sedm, oslavili s Bobem desetileté výročí. A teď jí bylo třicet osm a vůbec nechápala, kam se všechny ty roky poděly. Jedenáct let prošumělo a během té doby jí Marje ustavičně připomínala, že než bude příliš pozdě, měla by se vdát, usadit se a pořídit si vlastní děti. Příhodně vynechala, že Winnie strávila sedm klíčových let péčí o jejich matku, během nichž jí Marje opakovala, že má moc práce a ať od ní žádnou pomoc nečeká. Winnie se za to na ni nezlobila, ale taková byla realita. Obětovala podstatnou část života, která se jí už nikdy nevrátí.

Nedovedla si představit, že by s Bobem měla děti, a ani on se do manželství a otcovství příliš nehrnul. Bylo mu třicet devět a většina jeho kamarádů se po patnácti nebo dvaceti letech manželství rozvedla. Marje a Erikovi to však klapalo a vypadali šťastně. Winnie věděla, že sestra měla přinejmenším jednu, možná i dvě aférky, k nimž se sice nepřiznala, ale Beecher bylo malé město, lidé si zřídkakdy nechali něco pro sebe a Winnie se snadno dovtípila, co se stalo. Netušila, jestli to ví i Erik. Skvěle se staral o rodinu a byl to vynikající otec, který jejich dva kluky trénoval baseball. Winnie si nedovedla představit, že by Rob byl něčeho takového schopen. Měl neteře a synovce, ale nijak se o ně nezajímal, a mluvil o nich jako o „té malé havěti“.

Winnie jednou v časopise Cosmopolitan četla, že ženy po dvaceti osmi už si nemohou dovolit neperspektivní vztah, jinak riskují, že v něm uvíznou na dlouhé roky, a odkládají příležitost se vdát a mít děti tak dlouho, až příležitost propásnou. V časopise také zaznělo varování, že čtyřicítku má žena na krku dřív, než se naděje. Její matka jí vždycky kladla na srdce, aby si našla toho správného muže a usadila se dřív, než jí definitivně uteče mládí. Winnie na tom sice ještě nebyla tak špatně, ale už se do toho stadia nepochybně blížila – a po boku muže, k němuž necítila žádnou horoucí lásku, který ji většinou bral jako samozřejmost a nikdy jí neřekl, že ji miluje. V jejich případě se nicméně nedalo mluvit o zcela neperspektivním vztahu – spíš o vztahu s otevřeným koncem, v němž oba dlouhé roky klopýtali stále kupředu, ale dosud se nikam nedostali. Winnie přemýšlela, jestli by si ji Rob vzal, kdyby na něj začala naléhat, ale ani to nezkoušela, protože si sama nebyla jistá, jestli to po něm vlastně chce. Rob si nepotrpěl na dvornost ani romantická gesta. Když si vzpomněl, koupil jí na Valentýna bonboniéru, a na její narozeniny většinou zapomněl, ale pak ji třeba o pár dní později pozval na večeři. Winnie neviděla důvod, proč by se měli brát – jedině, že by si chtěli pořídit děti, ale ty zatím neplánovali. Winnie na děti nebyla připravená a nejprve měla v úmyslu zjistit, co ještě od života čeká.

„Měla bys to zjistit zatraceně rychle,“ plísnila ji sestra. „Nebo se jednou probudíš, bude ti čtyřicet pět nebo padesát a na děti už bude pozdě. Nastane to dřív, než si myslíš.“ Marje byla o deset let starší než Winnie.

„Vždyť je mi zatím jen třicet osm,“ bránila se Winnie.

„Jasně, ale zdá se to být jako týden, co ti bylo dvacet osm. Nemládneš, Winnie.“ Marje jí vždycky ochotně připomněla, jak sestře ubíhají roky – cítila se pak lépe při pomyšlení, že i jí se blíží střední věk. Trvalo dlouho, než otěhotněla, a chlapcům bylo nyní čtrnáct a sedmnáct. Byli to hodní kluci a netoužili Beecher opustit. Erik předpokládal, že oba časem nastoupí do jeho instalatérské firmy, a oni proti tomu nic nenamítali. Už teď mu po škole pomáhali. Firma slušně vydělávala a chlapci se nechystali jít na univerzitu, protože ani jejich rodiče neměli vysokoškolské vzdělání. Winniiny tři roky v Michiganu, kde studovala jako hlavní obor angličtinu a k tomu kreativní psaní, se v rodině považovaly za vybočení z normálu. Navíc studovala v době, kdy její synovci ještě nebyli na světě, takže jim nemohla sloužit jako příklad, který by chtěli následovat. A pak v životě stejně ničeho zvláštního nedosáhla.

Snažila se věnovat věcem, které jí přinášely radost. Stále byla vášnivý čtenář a v knihovně se vždy jako první zapsala do pořadníku nových bestsellerů. Její matka kdysi o víkendech pracovala v městské knihovně jako dobrovolník a své dceři vštípila lásku ke knihám. Winnie občas psala krátké povídky a na škole se jí v hodinách kreativního psaní dařilo. A když její matka na tom byla už tak špatně, že nemohla dál pracovat, Winnie převzala jednu z jejích oblíbených činností: každou sobotu dopoledne předčítala dětem. Byla to také dobrovolnická práce a Winnie ji milovala. Její matce děti říkaly „Pohádková paní“ a Winnie s potěšením převzala její roli. Zpočátku tímto způsobem vypomáhala matce, která nechtěla děti zklamat, a zároveň měla možnost sdílet s dětmi její dárky. Seznámila malé čtenáře s Červenými střevíčky, Charlottinou pavučinkou, Stuartem Littlem, Malý princem, Tajnou zahradou, Malými ženami a starším děvčátkům předčítala příběhy s Nancy Drewovou. Děti ji milovaly a Winnie měla možnost si znovu přečíst své oblíbené dětské knihy. S dětmi to uměla podobně jako matka, přestože ona sama si to nemyslela. Marje vždycky knihy, které jí matka čítávala, nudily, ale Winnie k matčině velké radosti hltala každé její slovo. Nyní sobotní dopoledne dvě hodiny trávila v knihovně a jako „Pohádková paní“ šla v matčiných šlépějích a pokračovala v její tradici. Navíc to byl jediný kontakt, který měla Winnie s jinými dětmi, než byli její dva synovci, kteří o knihy projevovali stejně mizivý zájem jako jejich matka.

Winniinou další vášní byli už od dětství koně. Jako malá měla možnost jezdit na farmě, která patřila otci jedné její kamarádky, a dokonce absolvovala pár oficiálních lekcí. Jezdit uměla slušně a otec její kamarádky tvrdil, že má dar od přírody. Winnie jezdila ráda, ale ještě raději koně pozorovala. Dokázala nějakým šestým smyslem uhodnout, co si kůň myslí a cítí. Jednou vstoupila do výběhu ke koni, s nímž předchozí majitel špatně zacházel. Nikdo na něm nedokázal jet. Kůň pokaždé vyděšeně poulil oči a vyhazoval tak divoce, že každého shodil, a kdokoli k němu přistoupil blíž, toho kopl. Stájníci tvrdili, že zvíře je beznadějný případ, a měli v úmyslu ho prodat nebo ještě hůř. Winnie bylo zvířete tak líto, že jednou, když zůstalo ve výběhu stát samo, přišla za ním. Tiše na něj promlouvala a kůň si ji měřil vyděšeným pohledem, ale nepohnul se. Dokonce se nechal i pohladit a hrábl kopytem o zem. Jeden ze stájníků ohromeně vytřeštil oči, když Winnie ve výběhu zahlédl, ale bál se na ni zavolat, aby koně nepoplašil.

Po nějakém čase na něm Winnie mohla jezdit – bez sedla a pouze s uzdou. Od té doby jí říkali „zaříkávačka koní“. Měla schopnost týrané koně ukonejšit a uzdravit je. Lidé v Beecheru si toho všimli, proto ji občas někdo požádal o pomoc. Z jejich pohledu měla jednoduše výjimečný dar, a nic víc vědět nepotřebovali. Winnie sice neměla příležitost ho využít příliš často, ale o jejích schopnostech nebylo pochyb. Jako kdyby uměla koni nahlédnout do hlavy a utišit jeho strach. Věřili jí, a kdykoli byla poblíž, zklidnili se.

Winnie si sundala pyžamo a vstoupila do sprchy. Byla štíhlá a vysoká, na rozdíl od Roba, který byl spíš podsaditý a už mu trochu rostlo břicho, protože cestou z práce si vždycky rád zaskočil na pivo. Marje postupně také přibrala – měla jiný typ postavy než Winnie, která problémy s váhou nikdy netrpěla.

Winnie měla tmavé vlasy, světle modré oči a smetanovou pleť. Kdyby si vzala na sebe něco hezkého, upoutala by pozornost. Její matka byla považována za hezkou, ale poté co ve třiceti třech letech ovdověla, se už o parádu nestarala. Její manžel zemřel nešťastnou náhodou na lovu. Marje si na něj pamatovala pouze matně, Winnie vůbec ne. Marje mu byla se svou podsaditou postavou a hranatými rysy spíš podobná, navíc po porodu obou dětí se u ní projevily sklony k nadváze. Záviděla sestře její štíhlou postavu, ale byla zvyklá vařit pro rodinu a u toho se také dobře najedla, tudíž přebytečnou váhu nedokázala shodit. Na střední škole sice byla královnou maturitního plesu, ale nyní vypadala o deset let starší, než kolik jí ve skutečnosti bylo – na rozdíl od Winnie, která zase působila mladší. Winnie sice nikdy nebyla královnou plesu, ale nijak jí to nevadilo. Věčně byla ponořená do knih.

Zatímco si nyní sušila vlasy, znovu vyhlédla z okna a zkoušela odhadnout, kolik jí asi zabere času, než odhází sníh z příjezdové cesty. V tuhle roční dobu ji tato nepříjemnost čekala každý den, protože přes noc pravidelně nasněžilo. Rob by mohl před odchodem do práce sníh odházet, ale nikdy to neudělal. Když ho o to požádala, připomněl jí, že tohle není jeho dům, a právě proto parkuje se svou dodávkou na ulici. Poradil jí, aby se zachovala stejně.

Winnie si do misky nasypala instantní ovesnou kaši a vypila si šálek kávy. Potom si zapnula bundu až po bradu, nazula si teplé boty, vyndala z garáže lopatu, nasadila si rukavice a dala se do práce. Zabralo jí celou půlhodinu, než závěje odhrnula stranou a vytvořila dostatečně široký koridor, kudy mohla projet se svým SUV, přesto se do práce v tiskárně, kde byla zaměstnaná jako výrobní manažerka, dostala jen s desetiminutovým zpožděním. Velké zakázky měla pod kontrolou a všechno klapalo. Díky jejím mimořádným organizačním schopnostem se jim dařilo dodržovat termíny. Tato pozice nevyžadovala kreativitu, ale byla klíčová pro hladký chod celého podniku a díky Winnie všechno běželo spolehlivě jako hodinky.

Její šéf Hamm Winslow vyšel ze své kanceláře a zamračil se na ni. Winnie svou práci nesnášela stejně jako šéfa, ale vydělávala poměrně slušné peníze. Winslow tiskárnu vlastnil a šéfoval jí posledních deset let. Její nejlepší kamarádka Barb tam pracovala taky. Neměla tak zodpovědnou funkci jako Winnie, ale řešila rozvržení stránek a měla oko na grafiku.

„To mě těší, že ses uráčila dostavit ještě před obědem,“ utrousil Hamm jedovatě. Nikdy neřekl nic hezkého a nevážil si ani zaměstnanců, ani nikoho jiného. Byl to příšerný člověk.

„Omlouvám se, musela jsem nejprve odházet sníh,“ prohlásila Winnie zpříma.

„Nejsi sama. Co sis myslela? Že se probudíš na Havaji? Když příště vstaneš dřív, nepřijdeš pozdě. To snad napadne každého.“ K ženám se často choval ještě protivněji než k mužům a procházelo mu to.

„Omlouvám se,“ opakovala Winnie a nedala se vyprovokovat. Winslow se vždycky vztekal a nadával. Práce nebyla udělaná dost rychle nebo dost dobře, nic mu nebylo vhod a s velkým potěšením vytýkal chyby zaměstnancům před ostatním. „Ten má dneska zase náladu,“ zamumlala Winnie a vklouzla do židle za stůl, který stál vedle Barb. Chodily spolu na základní i na střední a Barb potom vystudovala bakaláře a po dvou letech získala diplom, ale vyšlo to nastejno. Barb chodila čtyři roky s Petem, před pár měsíci se zasnoubili a plánovali, že se příští léto vezmou. Její budoucí manžel byl zubař a příjemný člověk. Barb nyní veškerý volný čas trávila plánováním svatby. Chystali oslavu v místním hotelu a potom chtěla odejít ze zaměstnání a nastoupit v manželově ordinaci. Winnie tak bude muset svému otravnému šéfovi čelit sama. Vůbec se na to netěšila.

„Někdo pokazil velkou objednávku pro banku,“ šeptala jí Barb. „Před deseti minutami řval jak tur. Měla jsi ho slyšet.“

„V tom případě jsem ráda, že jsem přišla pozdě,“ odpověděla jí Winnie rovněž šeptem, krátce se na Barb usmála a potom pustila počítač. Připadala si, jako by byla zase na střední nebo na základce, když seděly spolu v lavici. Barb otevřela zásuvku a ukázala tři svatební časopisy. Winnie se zasmála.

„Hodím po tobě kyticí,“ ujišťovala ji Barb. „Doufám, že ji chytíš.“

„Dám si záležet, abych se jí vyhnula,“ dobírala si ji Winnie a zkontrolovala objednávku na obrazovce. Ještě nebyla hotová a už se blížil termín. Musí se okamžitě spojit s výrobním oddělením. Hamm nikdy nechápal, jak jsou její služby pro podnik životně důležité – nebo to přinejmenším neocenil. Nikdy ji nepochválil ani jí nepoděkoval.

„Rob je skvělý kluk, měla by sis ho vzít. Je nejvyšší čas, Win,“ zareagovala Barb na její poznámku o kytici.

„A to říká kdo?“ odbyla ji Winnie.

„Stárneme!“

„Ve třiceti osmi? Mluvíš jako moje sestra. Ta se vdávala hned po střední. Díkybohu že my jsme to neudělaly. Vždyť by teď mohla být už babička, proboha. To je vážně příšerná představa.“

„Pokud si nepospíšíš, už budeš na děti stará.“ V Beecheru se nedalo dělat nic jiného než se vdát, mít děti, chodit na bowling a v létě hrát softball. Winnie si přála víc, mnohem víc, ale nahlas nic neřekla. Barb už jednou zasnoubená byla. Pár let s někým chodila, ale nakonec to nevyšlo. Podváděl ji. Teď však byla připravená se usadit a už se nemohla dočkat, až si pořídí děti. Winnie to tak necítila. „Na koho čekáš? Na Bradleyho Coopera? Pošli mu adresu. Vždyť máš přece všechno, co si můžeš přát.“ Winnie to tak zrovna neviděla, ale mlčela. Vlastně ani přesně netušila, co si přeje, zato věděla, že tohle to není. Nechtěla celý život dřít pro Hamma Winslowa. A nebyla si jistá, jestli stojí i o Roba. Po jedenácti letech jí začínalo docházet, že se to mezi nimi už nikdy nezmění. Jejich vztah postrádal jiskru, nicméně zase nebyl tak špatný, aby ho jednoduše ukončila. Chybělo mu však vzrušení a romantika. Rob opakoval, že jenom ženy, případně muži s nízkou hladinou testosteronu, si potrpí na romantiku a podobné ubrečené hlouposti. To byl jeden úhel pohledu. Winnie neočekávala, že by jí cestu vystýlal růžemi, ale trocha pozornosti by neuškodila. Třeba jako kdyby jednou začas odházel sníh z příjezdové cesty, aby nemusela začínat den prochladlá a utahaná a přijela včas do práce. Alespoň to by pro ni mohl udělat, zvlášť když u ní většinou přespával. Občas nakoupil něco k jídlu a považoval to za projev ohromné štědrosti. Nikdy totiž neopomněl podotknout, že tohle je koneckonců její dům, a když nemusí platit nájem, měla by výdaje za jídlo hradit ona. V Robovi nebyla ani špetka galantnosti.

Obě ženy se pustily do práce a Winnie šla zaurgovat výrobní oddělení. Když se blížil konec pracovní doby, Barb se na ni obrátila a zeptala se: „Nechceš dnes přijít k nám na večeři? Pete jede na zubařskou konferenci do Detroitu.“

„Večeřím u sestry,“ povzdechla si Winnie.

„Nechoď k ní, pobavíme se.“

„Ale Marje si vždycky stěžuje, když za ní nějakou dobu nepřijdu. Tvrdí, že se po mně kluci ptají. Vím, že to není pravda. Když jsem u nich, jsem pro ně vzduch. Já bych se v jejich věku chovala stejně.“

„Tak si to užij,“ popřála jí Barb ironicky. Obě vyšly z práce a zamířily ke svým vozům. Bylo skoro tma, mrzlo, až praštělo, a na silnicích se leskla ledovka, ale k sestřinu domu to měla jenom tři kilometry a řídila opatrně. Zašla k zadním dveřím a sama si otevřela. Oba kluci Jimmy a Adam se v suterénní herně dívali na televizi. Zvuk se nesl až ke vchodu. Dům byl jako obvykle vzhůru nohama, ale nikomu to nevadilo. Marje se s uklízením moc nezdržovala a za nepořádek se neomlouvala. Erik na něj byl zvyklý a v podstatě ho nevnímal. Když už mu začal vadit, uklidil ho sám.

Winnie zastihla Marje v kuchyni, kde sestra připravovala večeři. Pekla hovězí s bramborem a se zeleninou – vydatné jídlo na mrazivý den. Marje uměla dobře vařit a její rodina si na jídlo potrpěla. Winnie ani moc ne, ale večeře voněla opravdu hezky. Marje měla štěstí, že už léta nemusela pracovat. Díky Erikově firmě mohla být žena v domácnosti a každé dva roky si pořídit nový vůz. Teď zrovna se vozila v autě značky Cadillac Escalade, které bylo rozhodně přepychovější než Winniino šest let staré SUV.

„Co nového v práci?“ zeptala se Marje. Zkontrolovala maso v hrnci a usmála se na Winnie. Obě sestry byly každá jiná, ale stejně k sobě měly blízko. Marje matce zazlívala, že povzbuzuje Winnie, aby chodila s hlavou v oblacích. Když Winnie na střední škole psala esej o tom, proč byl pan Darcy z Pýchy a předsudku jejím nejoblíbenějším hrdinou a že by se chtěla vdát za muže, jako je on, Marje si z ní dělala legraci. Winnie milovala příběhy z minulých století, zvláště z Anglie, a to její sestra považovala za směšné. Marje nikdy nepřečetla žádnou knihu a raději se dívala na reality show. Matka se snažila ji v dospívání ke knihám přivést, ale nakonec to vzdala a svou lásku ke čtení sdílela s mladší dcerou.

„Práce mi zase tak moc nevadí,“ odpověděla Winnie. „Ale Hamm je hrozný blbec. Baví ho lidi ponižovat a zesměšňovat je před ostatními. Už mi to leze na nervy.“ Ale obě věděly, že plat je dobrý a Winnie patřila ke služebně starším zaměstnancům. Nechtělo se jí začínat někde jinde, a to byl i důvod, který ji nutil zůstávat s Robem. Co kdyby si už nikoho jiného nenašla? Lepší něco než nic, tak to alespoň viděla.

Asi čtvrt hodiny si vykládaly o Erikovi a dětech, zatímco Winnie prostírala stůl. Pak Marje sklouzla ke svému oblíbenému tématu.

„Tak jak to vypadá mezi tebou a Robem?“

„Nijak. Nezačínej zase. Oba chodíme do práce, pak přijde na noc, vyspíme se a další den jdeme zase do práce.“

„To zní velmi napínavě,“ dobírala si ji Marje. „A až podezřele to připomíná manželství. Máš dlouhé roky praxi, tak do toho klidně už můžete praštit.“

„Proč ti vlastně tolik záleží na tom, abych se vdala?“ Winnie sestřino naléhání vždycky dopalovalo a poslední dobou skoro o ničem jiném nemluvily.

„Nechci, aby ti život proklouzl mezi prsty. Věř mi, v tvém věku už roky letí jako splašené. Nechci, abys něco propásla.“

„Nic jsem nepropásla. Jsem spokojená.“

„Vážně? V práci se ti nelíbí, tvůj šéf je pitomec, svého přítele ani moc nemusíš, tak co vlastně ze života máš?“

„A co ty?“ odbyla ji Winnie. „Erika a děti. To není o moc napínavější.“

„Mně to vyhovuje,“ odpověděla Marje a Winnie věděla, že říká pravdu. „Ty jsi vždycky byla snílek. Mám strach, abys nesnila tak dlouho, až ti život uteče. Pořád čekáš na pohádkového prince. Ale nežijeme v pohádce, Winnie. Nemáme nic víc než tohle.“

Winnie to připadalo smutné. „Chceš říct, že ze mě Popelka nikdy nebude? Máma vždycky říkala, že můžu být tím, kým si budu přát. Proto jsem šla na školu a chtěla pracovat v New Yorku.“ Dosáhla by tam něčeho víc, než měla tady.

„No, to ti nevyšlo, takže si musíš vystačit s tím, co máš. Sklízej tam, kde jsi zasela, jak se říká.“ Marje poněkud nezvykle zněla jako filozof a Winnie se usmála.

„To je velmi hlubokomyslná úvaha, ale mně se sklízet nic nechce,“ dobírala si sestru. Věděla však, že to Marje myslí dobře, i když ji občas pěkně otravovala. Měly rozdílné představy o životě. Už odmalička byly každá jiná a to se nezměnilo.

„Popravdě řečeno vypadáš trochu omšele a deprimovaně,“ prohlásila Marje a přimhouřenýma očima si ji zkoumavě prohlížela. „Proč se nenamaluješ nebo aspoň nezměníš barvu vlasů? Možná by se to Robovi líbilo.“ Vždycky se všechno točilo kolem něj a kolem toho, jak ho přimět, aby ji konečně požádal o ruku. Marje si vlasy barvila na blond, Winnie však měla stále svou přirozenou tmavohnědou, skoro černou barvu. Matka jí říkala, že Winnie vypadá jako Sněhurka.

„Líbím se mu taková, jaká jsem,“ bránila se Winnie. „A nejsem v depresi. Nestěžuju si,“ tvrdila. Ale cestou domů o svých slovech znovu přemýšlela. Opravdu se smířila s tím, jak žije? Stačí jí to? Nebo chce stále od života víc? A má na to právo? Už si tím nebyla jistá. Večeře u sestry probíhala jako obvykle – dospělí se bavili o práci a o dětech, potom vypukl krátký zmatek, když se k nim u stolu připojili chlapci, a nakonec Winnie zamířila zpět do prázdného domu. Rob šel dnes večer s kamarády na bowling.

Když Winnie vstoupila do domu, rozsvítila a chvíli seděla u krbu v obývacím pokoji. Vzpomínala si, jak tady sedávala s matkou v posledních letech jejího života, hovořily o knihách, které přečetly, a o tom, jaké v nich příběhy probouzely sny. Tehdy stále věřila, že se vrátí na vysokou školu. S matkou o tom však nikdy nemluvily, protože to byly plány na dobu, kdy bude matka už po smrti. Ale nakonec Winnie stejně studovat nešla.

Zaslechla, jak se za ní otvírají dveře, a otočila se. Rob vstoupil dovnitř a oklepal si sníh z bot. Byl to mohutný hřmotný muž, vypadal jako dřevorubec a moc toho nenamluvil. Jeho rodina pocházela původně z Norska a Rob měl v sobě něco syrového a zemitého. Obvykle chodíval domů později.

„Dnes jsi tady brzy,“ vítala ho s úsměvem. „Právě jsem přišla od Marje.“

Rob si podal pivo, otevřel ho, napil se a s plechovkou v ruce se posadil na pohovku vedle ní. „Všichni byli dneska grogy a dva kámoši jsou nemocní. Tak jsme to zabalili dřív a šli na chvilku do Murphy’s Bar.“ Cítila to z jeho dechu. Sice nebyl alkoholik, ale pil hodně. Tvrdil, že za to může jeho skandinávský původ, ale její švagr také dost pil – na rozdíl od žen, které znala.

„Co děláš tady?“ Rozhlédl se po místnosti, v které nikdy nesedávali. Většinou trávili čas v kuchyni nebo v ložnici. Obývací pokoj působil solidním starobylým dojmem. Od matčiny smrti zde Winnie nic nezměnila. Stále tam bylo plno matčiných věcí a pár starožitností, které podědila po babičce. Winnie pokoj udržovala jako jakousi svatyni.

„Když jsem přišla domů, myslela jsem na mámu a na knihy, které jsme spolu četly. Ke konci jsem jí obvykle předčítala nahlas. K jejím oblíbeným knihám patřila Rebeka od Daphne du Maurier.“ Vlastně netušila, proč to Robovi vypráví. Věděla, že ho to nezajímá. Jemu stačilo na čtení jen pomyslet a už ho přepadla ospalost.

„To zní uhozeně,“ utrousil stručně, vyzunkl pivo a vstal. „Jsem utahaný. Jdu spát.“

Winnie zhasla a šla nahoru za ním. V ložnici pustil televizi, oblečení hodil na podlahu a vlezl do postele. Winnie se zatím osprchovala pro případ, že by se s ní chtěl milovat. Sex s ním si užívala, navzdory tomu, že Rob si na romantiku nepotrpěl. Ale pokud měl náladu, v posteli byl skvělý. To byl jeden z důvodů, který je držel pohromadě posledních jedenáct let. To nejsilnější pouto.

Když vycházela ze sprchy, začala na něj mluvit, ale neodpovídal. Jakmile vešla do ložnice, zjistila, že Rob už usnul. Ležel rozvalený na zádech na posteli a hlasitě chrápal. Bowling a pivo ho zmohly. Chvíli se na něj dívala, potom si oblékla pyžamo a po špičkách sešla dolů k matčině knihovně. Věděla přesně, na jakou knihu má teď náladu, ale už dlouhé roky ji nečetla. Na Janu Eyrovou. Pospíchala s ní zase nahoru, lehla si do postele a s úsměvem si svazek přitiskla k sobě. Když ho otevřela, měla pocit, jako by se vrátila v čase a matka byla stále tady. Držet v ruce její knihu na ni působilo konejšivě. Stránky byly zažloutlé, a když se pustila do čtení, připadalo jí to jako setkání se starým kamarádem. Rob mezitím dál chrápal vedle ní.

Až se Winnie ráno probudí, bude Rob už pryč, a jestli v noci nasněží, zase na ní nechá odhazování sněhu z příjezdové cesty. Jakmile se však začetla do knihy, kterou jí matka v mládí věnovala, na všechno kolem sebe zapomněla a reálný život ustoupil do pozadí. To bylo na čtení to nejkrásnější – mohla jednoduše uniknout a nevnímat nic z toho, co se jí v jejím životě nelíbilo.

2

V prosinci jela tiskárna, v níž Winnie pracovala, vždycky naplno, protože se tiskly kalendáře, vánoční pohlednice a výroční zprávy. Z toho důvodu téměř nestíhali a Winnie a Barb musely téměř každý den pracovat dlouho do noci. Winnie se jako každý rok chystala strávit Štědrý den a Boží hod vánoční s Marje, Erikem a synovci. Rob jel za příbuznými do Detroitu. Vánoce nikdy netrávili spolu. Jeho matka pobývala v léčebně dlouhodobě nemocných v Detroitu. Winnie ji nikdy neviděla, ale jelikož stará paní trpěla alzheimerem, stejně by to nejspíš k ničemu nevedlo.

Rob ji nikdy nepozval, aby jela s ním a seznámila se s jeho příbuznými. Prý spolu nemají zase tak vážný vztah. S výjimkou jeho bowlingové ligy trávili většinu času doma sami dva ve své vlastní bublině, v níž jako by se zastavil čas. Winnie slíbila, že před Štědrým dnem uvaří slavnostní večeři, a pospíchala tedy domů z práce, aby to stihla. Rob donesl zvěřinu, kterou zastřelil společně s kamarádem. Winnie ji upekla podle receptu, který našla na internetu, a jídlo bylo vynikající. I Rob si ho pochvaloval. Winnie jim po večeři nalila sklenku vína, ale Rob řekl, že si dá radši pivo.

„Moc jsem si pochutnal,“ pochvaloval si s úsměvem. „Nevěděl jsem, že umíš tak vařit.“

„Ani já ne. Byl to jednoduchý recept.“

„Co budeš dělat přes Vánoce?“ zeptal se, jako kdyby čekal, že se dozví něco nového.

„Zase budu u Marje jako každý rok.“ O svátcích jí matka chyběla ještě víc než obvykle, ale nechtěla o tom mluvit. Rob nebyl zrovna typ, před nímž by si vylévala srdce. Bylo by mu to nepříjemné a Winnie by se pak cítila zranitelná.

„Pro mě si rezervuj silvestra. Můžeme jít do Murphy’s na večeři a zdržet se tam až do půlnoci. Potom zajdeme k tobě.“ Murphy’s byl jeho oblíbený bar a Winnie věděla, že část večera tam stráví u biliáru s kamarády, kteří tam byli rovněž pravidelnými návštěvníky. Neměla však jiný program. Na silvestra chodili do Murphy’s Baru už jedenáct let. Její život s Robem představoval dlouhý řetězec déjà vu, ale s žádnými jinými vhodnými svobodnými muži se neznala.

Po večeři mu předala dárek – teplý, kobaltově modrý svetr, černou pletenou čepici a termální rukavice, do nichž se vkládala ohřívací destička, která se nahřívala v mikrovlnce. Rob řekl, že se mu dárky líbí. Svetr mu dokonale sedl, čepice hřála a o rukavicích prohlásil, že jsou super.

„Aspoň budeš mít ruce v teple, až mi příště budeš odhazovat sníh z příjezdové cesty,“ dobírala si ho a Rob se zasmál.

„Asi bych ti měl teda taky jedny koupit,“ oplatil jí to a pak vyšel ven, aby z auta donesl dárek pro ni. Byl to středně velký balíček zabalený ve stříbrném vánočním papíře a převázaný červenou stužkou. Otevřela ho a objevila vevnitř jako obvykle svetr. Každý rok jí věnoval jeden, tentokrát žlutý, a když ho vytáhla ven, zjistila, že pod ním leží ještě černá krajková tanga. Rob miloval, když si oblékla sexy prádlo, a sám jí ho kupoval, protože Winnie to obvykle nedělala. „Co kdyby sis to hned oblíkla a ukázala se mi,“ navrhl. Winnie se natáhla po svetru – udivilo ji, že ji v něm chce vidět –, ale Rob ji zastavil a podal jí tanga. „Nemyslel jsem svetr,“ smál se a vrhl na ni smyslný pohled. Prádlo, které jí kupoval, v ní probouzelo pocit lacinosti – většinou bylo zdobené blyštivými kamínky, krajkami či střapci, anebo kalhotky měly šipku ukazující k rozkroku. Ale aby mu udělala radost, vyšla z místnosti a vrátila se oblečená v tangách, svetru a v lodičkách na vysokém podpatku.

„Pojď ke mně, puso, a svlíkni si ten svetr.“ Zálibně přejel pohledem po jejích nohách až k rozkroku a Winnie si připadala svůdně. Pomalu si přetáhla svetr přes hlavu a pod ním měla krajkovou podprsenku, která ladila s kalhotkami. „Tak se mi to líbí,“ liboval si Rob a popadl ji hned, jak přišla blíž. Zdvihl ji svalnatýma rukama a položil na pohovku. Za chvilku už ze sebe shodil oblečení, nalehl na ni a s hrdelním hekáním se s ní začal milovat. Všechno na něm důvěrně znala. Byl dobrý milenec a věděl, co se jí líbí, ale na něžnosti si nepotrpěl. Byl příliš vzrušený, než aby na ni čekal, a za okamžik s hlasitým výkřikem vyvrcholil a svalil se na ni. Potom vydechl: „Panebože, v tom prádle jsi k sežrání.“ Vždycky to na něj zaúčinkovalo stejně. Dárek vlastně věnoval spíš sobě než jí, ale pokaždé hrála tu hru s ním. Věděla, že to pro něj hodně znamená.

Pak šli nahoru a znovu se milovali. Winnie si díky tomu opět připomněla, proč s ním vlastně zůstává. Nedovedla si představit, že by sex s někým jiným mohl být tak báječný. Nakonec se Rob vyčerpaně a spokojeně odkulil na stranu a usnul. Winnie vstala, přehodila si župan a zamířila dolů uklidit kuchyni. V obývacím pokoji zvedla ze země tanga a vložila je do kapsy županu, potom se vrátila nahoru a vklouzla do postele vedle něj. Bylo jí jasné, že by s ním měla mít společného něco víc, ale neměla – jenom žhavý sex, když si oblékla to správné spodní prádlo, a hřejivé tělo v posteli vedle sebe. Stále jí neřekl, že ji miluje. Ani jednou.

Když se ráno probudila, byl pryč. Nezůstal ani tak dlouho, aby jí popřál veselé Vánoce, a nenechal jí ani vzkaz. Nejspíš usoudil, že jí včera v noci věnoval ten nejkrásnější vánoční dárek – na pohovce a v posteli. Winnie bylo jasné, že to je všechno, co jí dokázal dát, a že od něj nikdy nedostane víc než jednou ročně svetr a sexy prádlo.

Odhrabala čerstvý sníh z cesty a odjela do práce. Všichni byli ve sváteční náladě a těšili se na poledne, když se v kanceláři konala vánoční oslava s občerstvením z italské restaurace. A po obědě mohli jít všichni domů, protože tiskárna bude týden zavřená. Mezi Štědrým dnem a Novým rokem jejich služby nikdo nepotřebuje, proto dokonce i skrblík Hamm byl ochoten dát jim týden volno.

„Přinesla jsi dárek do tomboly?“ zašeptala jí Barb. Svůj vytáhla a položila ho na stůl ještě před obědem. V kanceláři se pravidelně pořádala vánoční hra s tombolou. Každý zaměstnanec koupil dárek v ceně zhruba dvaceti dolarů, zabalil ho bez označení příjemce a položil ho k ostatním. Všichni si pak vytahovali čísla a potom si šli popořadě vybrat dárek. Když se vylosovaný dárek líbil někomu jinému, mohl ho dvakrát ukrást, potom už ho měli jistý. Ale i okradený dostal druhou šanci. Obvykle to vedlo k veselým tahanicím a ozývaly se výkřiky protestujících, kteří přišli o svůj dárek, nebo radostné jásání těch, kdo ho získali nebo kdo si ho ukradli zpátky. Některé dárky byly zábavné, jiné ne. Winnie napadlo, že by jednou mohla do tomboly věnovat vánoční tanga od Roba, protože už ji unavovalo, že pořád dostává totéž, ale nakonec koupila něco decentního – hezký set na sýry, který by se mohl někomu přes svátky hodit. Mezi dárky byly lahve vína, výběr rozmanitých balíčků podivných tvarů a velikostí a lidé si je bedlivě prohlíželi a snažili se uhodnout, co se pod papírem skrývá.

„Samozřejmě že jsem donesla dárek,“ ujistila kamarádku a vyšla ven k vozu, aby ho podala a přidala k ostatním. „V tombole nikdy nemám štěstí,“ postěžovala si potom Barb, když každá vylosovala číslo. „Třikrát za sebou jsem vyhrála sadu tácků, přestože nikdy hosty nemívám. Jednou jsem si vybrala ozdobnou krabici na papírové kapesníky, pak kožený stojánek na tužky a pletené rukavice se sobem.“

„Třeba na tebe letos zbude můj dárek,“ zašeptala Barb a ukázala na něj v hromadě. „Určitě by se ti líbil.“ Winnie se musela smát, když viděla, jak je kamarádka nadšená, a na oplátku jí ukázala, který dárek je zase od ní.

Hra začala a kolegové se snažili si navzájem ukrást lahve vína a vodku. Mezi dárky byl hezký kostkovaný svetřík, troje vlněné ponožky, vlněná čepice ve tvaru ledního medvěda, italská kuchařka a svítící vánoční náušnice, které vzbudily zájem tří žen a ty se je opakovaně pokoušely jedna druhé uloupit. Zábava se rozproudila a v místnosti se ozývaly výkřiky a smích. Barb získala Winniinu soupravu na sýr a moc se jí líbila – někdo jí ji ukradl, ale získala ji zpět. Winnie se rozhodla, že jí bude důvěřovat, a vybrala si zase Barbin dárek. Když ho otevřela, objevila dvě sady DVD televizního seriálu, o němž už slyšela, ale dosud ho neviděla. Herci na obalu DVD byli oblečení do dobových kostýmů z dvacátých let dvacátého století a v pozadí se tyčilo majestátní panské sídlo, protože se děj odehrával v Anglii. Seriál měl velký úspěch a stále se v televizi vysílal. Barb jí věnovala první dvě sezony a už z Winnie nenápadně vytáhla, že její kamarádka dosud neviděla ani jeden díl. „Zamiluješ si ho,“ slibovala jí. „Už se vysílá šestou sezonu.“

Seriál se jmenoval Beauchamp Halla Barb ji poučila, že britská výslovnost je „bíčem“ a že je to o bohaté aristokratické rodině. Winnie byla trochu zklamaná. Na televizi se nikdy nedívala a raději četla knihy – to byl jeden z důvodů, proč nikdy nic neviděla. Doufala, že jí DVD někdo ukradne, takže si bude moci vybrat něco jiného, ale nikdo se o to nepokusil. Hra skončila, Barb pevně držela svou soupravu na sýr a říkala, že Pete bude nadšený. Winnie si uložila DVD do kabelky a ujistila Barb, že má z dárku velkou radost a že už se nemůže dočkat, až se na seriál podívá, což nebyla pravda.