© Eva Herrmannová, 2020

ISBN 978-80-242-6716-6

Všem, kteří díky jejímu vyprávění nezůstanou zapomenuti, a malému Kryštůfkovi, Evinu prvnímu pravnukovi, který ji bohužel neměl možnost osobně poznat.

Herrmannovic děvčata

Když jsem se roku 1929 narodila, bylo mému dědečkovi Hugovi Herrmannovi 74 let, což se tehdy pojímalo jako úctyhodný věk. Vzpomínám na něho jako na statného bělovlasého starého pána s pěstěnými bílými kníry, pečlivě upravenou bradkou a brýlemi s jedním tmavým sklem, byl na pravé oko slepý. Kráčel majestátně a opíral se o hůl se zakulacenou zdobenou rukojetí. Prý připomínal prezidenta Masaryka, vzbuzoval pozornost pokaždé, když šel v Praze po ulici. Většinou býval vážný, někdy až strohý – moc legrace jsem si s ním neužila. A on asi sám dobře nevěděl, co si s takovou malou holkou počít, akorát mi občas odklopným víčkem svých zlatých hodinek cvrnknul o nos. Nikdy mi je však nepůjčil, abych se na ně sama podívala nebo, nedej Bože, si s nimi hrála.

Dědeček se cítil být, a bezesporu také byl, dominantním stařešinou rodu, který se nehodlal vzdát svého vlivu. Pokládal za naprosto samozřejmé, že ho jeho tři synové Erwin, Otto a Fritz (čtvrtý, Heinrich, padl za první světové války) denně navštěvovali, aby mu sdělili, „co je nového“, a hlavně referovali o chodu svých firem. Míval v nich své podíly a podle dramatických rozhovorů, které se tu občas vedly, jsem časem vyrozuměla, že to s ním můj tatínek ani oba bratři nemají zrovna lehké (ale možná to neměl snadné ani dědeček se svými syny).

Nevím, do jaké míry byl můj dědeček zbožný, pravou židovskou „košer“ domácnost mu ale babička určitě nevedla. U nás doma, kam to měl, na stejném patře z vedlejšího průchozího domu, pár kroků, mu vždy výborně chutnalo nejen hovězí, ale i vepřové. A v Prostějově za války, to už mu bylo přes osmdesát, se ještě rád a s chutí zakousl do vynikajících, ale i pěkně mastných moravských klobás a pak se divil, že mu bylo „těžko“. Když jsem byla ještě malá, vzal mě dědeček v Opavě občas do synagogy, nikdy mne však nepoučil, jaký svátek se právě světí a proč. Stála jsem vedle něho a netroufala jsem se ho na cokoliv zeptat, vlastně jsem se tu dost nudila, což jsem se ovšem bála dát najevo. Vždy jsem se však těšila na Purim, kdy se slavilo zachránění Židů před vyvražděním, jež chystal zlý Haman. Tato slavnost, na které vždy bylo veselo, vrcholila obvykle plesem, kde jsem většinou byla převlečená za Karkulku nebo Sněhurku. K jaru se slavil Pesach, svátek připomínající vysvobození Židů z egyptského otroctví, kteří se na útěku pouští mohli živit pouze na slunci pečenými plackami z nekvašeného těsta. Onu událost každoročně připomínaly bílé nekvašené „macesy“, které jsme chroustali celý týden, a pokud nějaké zbyly, vyráběla z nich babička moc dobré knedlíčky do polévky. Na hlavní, sederovou večeři jsme byli s maminkou a tatínkem vždy pozváni k dědečkovi. To jsem se cítila velmi důležitá, neboť bylo na mně, abych jakožto benjamínek rodiny přednesla starodávné hebrejské říkání, začínající dotazem „Ma ništana ha laila ha ze…“ čili „Jak se liší tato noc od jiných nocí…“. Bylo to dost dlouhé hebrejské povídání, a i když mi to dědeček vysvětlil, dlouho jsem nevěděla, co to vlastně říkám. Zato si však přesně vzpomínám, že jsem měla na sobě tmavě modré sametové šaty s růžovým, dodnes existujícím límečkem se světle modře vyšívanými kytičkami. Ty šaty jsem pak nosila do divadla i při různých slavnostních příležitostech tak dlouho, až už jsem se do nich opravdu nevešla.

Vánoce vždy zase dědeček s babičkou slavili u nás, mívali jsme veliký strom sahající v našich vysokých pokojích málem až ke stropu a viselo na něm mnoho větších i menších stříbrných koulí i jiných vánočních ozdob. Raritou tehdy byly elektrické svíčky, které tatínek přivezl z lipského veletrhu, o čemž se povídalo po celé Opavě. Byly to vždy krásné Vánoce, s výbornou rybí polévkou, kaprem smaženým nebo v rosolu a bramborovým salátem, a hlavně se spoustou dárků.

Když se tatínek oženil jako jediný z celé rodiny s mou „nežidovskou“ maminkou, nebyl z toho dědeček zrovna nadšen. „Gójka“ bez věna a ještě k tomu „od divadla“! To na něho bylo zřejmě trochu moc. Vždy se však k mamince choval korektně a časem si jí stále více vážil. Bývaly i doby, zejména za války v Prostějově, kdy z celé rodiny nejvíce respektoval právě moji maminku.

Babičku, která byla o 6 let mladší než dědeček, si pamatuji jako drobnou stařenku s jemňounkou síťkou na bělavých vlasech, z nichž občas trčely nebo také vypadávaly tenké vlásničky. V roztřesených rukách nosila stále stejnou černou kabelku s posunovacími zámečky po stranách. Ty zámečky jsem směla odsunovat a kabelku otevírat. V papírovém sáčku jsem pak mohla najít bílá mátová cukrátka, která tam babička vždy pro mne vkládala. Sáček byl občas natržený a cukrátka rozsypaná. A tak jsem je vyhrabávala většinou i s dalšími zajímavými věcmi až ze dna kabelky.

To bylo už v době, kdy dědeček s babičkou skoro denně chodili do nedalekého opavského parku, kde pravidelně – na stejné lavičce – sedávali u Schillerova pomníku. Ty pomníky se časem měnily, místo Schillera tam pak několik let stála socha Bedřicha Smetany a poté už jen jakási indiferentní postava, lavičky však zůstávaly.

Babička byla vynikající kuchařka a uměla také výborně péct, kromě jiných dobrot se u ní nacházela vždy dostatečná zásoba makových placiček s hrozinkami. Směla jsem si je brát přímo z velkého šuplete bílé almary, která stála na chodbě a měla větrací otvory z plechových dírkovaných „talířků“. Ráda jsem tam u ní „hospodařila“ a babička mě za to chválila a obdivovala. Občas spráskla ruce a zvolala: „Die war schon einmal auf der Welt!“ („Ta už byla jednou na světě!“).

Z dědečka měla babička velký respekt, někdy se mi zdálo, že se ho až bála. Dědeček jí často dával najevo, že on je pánem v domě, a pokud se babička někdy přece, byť jen trošku, ozvala a chtěla během dědečkovy řeči něco namítnout, důrazně ji upozornil: „Fanny! Jetzt spreche ich!“ („Fanny! Teď mluvím já!“). To ovšem u nás doma bylo spíše naopak. Když se tatínek odvážil zvednout hlas, což se stávalo málokdy, mohl si hned vyslechnout maminčino připomenutí: „Achtung! Ich bin nicht die Fanny!“ („Pozor! Já nejsem Fanny!“).

Dlouho jsem nevěděla, jak to s mým tatínkem bylo za mlada. Ani maminka mi vlastně o svém dětství nikdy moc nevyprávěla. Tatínek trávil téměř veškerý svůj čas v obchodě nebo na obchodních cestách. Za války a při následném pronásledování Židů pak na nějaké vzpomínání už vůbec nebyl čas, a zřejmě ani nálada. A tak vlastně začal tatínek na své dětství vzpomínat až dlouho po válce, když už oba bydleli s námi v Praze a když už sám byl dědečkem. Byl tehdy, aspoň na sklonku svých let, opravdu šťastný. Místo syna, kterého si kdysi tak toužebně přál, měl nyní vnoučka Míšu. Hrál si s ním poměrně často a rád, ovšem pouze na to jediné, co opravdu uměl, na obchod. A brzy se také ukázalo, že herrmannovské sémě konečně dopadlo na úrodnou půdu. Já jsem se totiž k tatínkově nelibosti o obchodování nikdy nezajímala. Moc jsem si nehrála ani s krásnými obchodními pultíky, které mi tatínek nadělil k Vánocům pod stromeček. Středem mého zájmu bylo daleko více mé loutkové divadlo a záhy i ta „velká“ divadelní budova na blízkém Horním náměstí, kterou moji rodiče občas navštěvovali a do níž mě dlouho nechtěli vzít s sebou.

Herrmannovi, a s nimi spřízněné rodiny Königerů, Löwyů, Reiků, Wienerů a dalších, pocházeli většinou ze slezsko-polsko-německého pohraničí, přesněji z města nazvaného Osoblaha (polsky Osobłoga, německy Hotzenplotz). Toto zajímavé sídlo bylo založeno na počátku 13. století nebo možná ještě dříve. Podle encyklopedie DIDEROT se první zmínky o této lokalitě objevují již v roce 1233. O 34 let později (tedy roku 1267) byla již Osoblaha městem, v němž často – vzhledem k jeho pohraniční poloze – docházelo k „dramatickým událostem“.

Za druhé světové války během těžkých bojů byla Osoblaha téměř zcela zničena. Zachovaly se tu vlastně pouze zbytky městských hradeb a jako zázrakem také dnes již velmi vzácný a pietně udržovaný židovský hřbitov ze 17. století (zachovaný možná i proto, že se nalézá na tak příkré stráni, že tam zřejmě k bojům ani docházet nemohlo).

Po roce 1945 byla Osoblaha znovu postavena a podle četných informačních materiálů vydaných už za komunismu tamním národním výborem lze soudit, že na svou dramatickou minulost nezapomínala. O osudech staleté osoblažské židovské komunity jsem se také mnoho dověděla při své první návštěvě v Tel Avivu v tehdy již digitalizovaném informačním centru Muzea židovské diaspory. Osoblažské ghetto nebylo vyhlazovacím táborem, jak jsme to pak zažili ve čtyřicátých letech 20. století za nacistické okupace, ale naopak už od středověku bylo významným sídlem židovských komunit ze Slezska, Polska i Rakouska. V roce 1370 tu například našli nový domov Židé, vyhnaní z Vídně, v roce 1415 zase ti, kteří se zachránili před husity, a v letech 1756–63 zde mnozí Židé přežívali za sedmileté války. Časem měli i vlastní administrativu a až do roku 1848 žili pod dlouholetou ochranou olomouckého biskupství. Působili zde rovněž významní rabíni.

Mír mezi okolními zeměmi vždy přispíval k rozšíření komunit, a tak už od roku 1788 tu za císaře Josefa II. žilo ve třiceti osoblažských domech 596 Židů. Ti v městě čile obchodovali, převážně s destiláty, díky čemuž tu vznikaly zámožné rodiny, k nimž zřejmě patřili i Königerovi, rod, ze kterého pocházela i moje babička. Postupem času si Židé také mohli postavit synagogu a v roce 1807 i německou školu, v níž se vyučovalo až do roku 1870. Od roku 1848 se židovští obyvatelé Osoblahy mohli postupně stěhovat do jiných lokalit. S posledními, kteří odcházeli, pak byla zrušena i synagoga, přičemž většina rituálních předmětů byla převezena do synagogy v nedalekém Krnově. V roce 1921 prý v Osoblaze žilo pouze 37 Židů, roku 1934 už jen jediný.

Přesídlenci získali možnost podílet se na nastávajícím hospodářském rozmachu rakousko-uherského mocnářství, čehož většina z nich dovedla plně využít k výraznému zlepšení svého ekonomického postavení. A tak tu po bývalém středověkém osoblažském ghettu zbyl nakonec pouze onen starý, během bojů za druhé světové války jakoby zázrakem nedotčený a v padesátých letech pomocí grantu od československé vlády renovovaný židovský hřbitov.

O postupném, a koncem čtyřicátých let 19. století zřejmě regulovaném, stěhování Židů z bývalého středověkého osoblažského ghetta leccos naznačovala listina, která se v naší rodině dochovala až do konce 2. světové války. Šlo o povolení, podle něhož se mohl příslušník rodiny Herrmannů (nebo spřízněných Königerů?) odstěhovat z osoblažského ghetta a usadit se „u města Krnova“. Tedy ještě nikoliv v samotném městě Krnově. Pamatuji, jak mi tatínek po válce tento zajímavý a zřejmě vzácný dokument ukázal, nevzpomínám si však, koho z naší rodiny se přesně týkal. Otec chtěl tehdy tuto listinu uložit na místo, kam by vzhledem ke své historické hodnotě patřila, a svěřil ji svému známému, aby tak učinil. Později jsem po této listině na všemožných místech pátrala, bohužel bezvýsledně.

Naštěstí se nám zachovalo mnoho dalších dokumentů, zejména díky tomu, že se roku 1928 můj – tehdy již ne zcela mladý – budoucí tatínek ke zděšení celé Herrmannovy rodiny oženil s mou maminkou, křesťankou, a navíc ještě operetní zpěvačkou! Netrvalo však dlouho a celá rodina ji přijala za svou. A jak se později ukázalo, tento sňatek tatínkovi zachránil život, zatímco většina členů jeho rodiny padla za oběť nacistickému běsnění. A tím se rovněž zachránila řada starých dokladů, bez nichž bychom se nyní sotva mohli něco dovědět o několika generacích Herrmannů, Königerů a dalších příbuzných, sahajících až k začátkům 19. století.

Nejvíce listin se zachovalo o otci mého dědečka, tedy o mém pradědečkovi Moritzi Herrmannovi, narozeném 20. března 1808 v dnes již neexistující obci Stauding u Krnova. Díky tomu také dnes známe řadu dalších informací: že se pradědečkův otec jmenoval Hirschel Herrmann a že jeho matka Rosalie byla rozená Mandelová a pocházela z dnes již rovněž neexistující moravské obce Neuhiebel atd.

Můj pradědeček Moritz Herrmann byl zřejmě velmi zámožný pán a podle velice pěkné dochované podobizny nesporně také fešák. Ženil se dvakrát. O jeho první ženě nevíme nic, o jeho druhé manželce se nám zachovaly aspoň základní údaje: jmenovala se Rosalie (dívčím jménem Löwiová) a narodila se 11. prosince 1827 v německém Weidenau (dnes česky Vidnava), byla tedy o 19 let mladší než její choť. Víme také, že se otec Rosalie jmenoval Israel Löwi a její matka, která rovněž pocházela z rodu Löwiových, Rebeka.

Moritz Herrmann po sobě zanechal ručně psanou závět, kterou sepsal 24. srpna roku 1874 v Krnově. Z ní se dovídáme, že měl celkem osm dětí: pět synů a tři dcery. O čtyřech synech z prvního manželství víme pouze to, že se jmenovali Eduard, Samuel, Adolf a Josef. V druhém manželství se Moritzi Herrmannovi narodily tři dcery: Cäcilie (zvaná Cilly), Amalie a konečně Ernestyna (zvaná Týny). Nakonec se narodil syn Hugo – později otec mého otce a můj budoucí dědeček.

Jména dcerušek pradědečka Moritze se nám však nezachovala pouze z jeho závěti, ale i díky příhodě, kterou znám od svého otce a kterou ráda vyprávím dodnes. V movitějších rodinách bylo tenkrát zvykem zaopatřovat dorůstající dcery bohatou výbavou, ke které v prvé řadě patřily porcelánové stolní servisy. Během let byla takovými soubory obdarována i Herrmannovic děvčata, přičemž všechny talíře a mísy, které dívky obdržely, měly stejný tvar se stejným designem, byly prostě k nerozeznání. Jednak proto, aby se holky mezi sebou nehádaly, ale i z jiných, daleko praktičtějších důvodů: v případě větších rodinných slavností se pak tyto servisy daly poskládat dohromady a stůl mohl být prostřen v jednotném stylu.

Léta to dobře fungovalo až do okamžiku, kdy na jedné takové rodinné sešlosti přinášela služka plnou mísu polévky, zakopla a spadla, polévka se rozlila a krásná mísa z porcelánového souboru byla samý střep. V tu chvíli pohotově zaječela Cilly: „Proboha! Týno! Tvoje mísa!!!“ A bylo to. Vztah obou sester se už nikdy neurovnal, zato se obě staly svým způsobem nesmrtelné. Nepamatuji totiž, že se u nás doma něco rozbilo, aniž by tatínek zvolal: „Týny! Deine Schüssel!“ („Týno! Tvoje mísa!“) A tak jsem tyto své pratetičky vlastně znala už od svého útlého dětství.

V druhém manželství pradědečka Moritze Herrmanna se v Krnově 24. května 1855 vedle tří dívek narodil ještě kluk. Jmenoval se Hugo a byl to můj budoucí dědeček. A tento chlapec – byť to zní neuvěřitelně, patřil už ke generaci postižené tragédií holocaustu, zemřel 29. září 1942 po několikaměsíčním pobytu v terezínském ghettu ve věku 87 let. O necelý měsíc předtím (14. srpna 1942) skončila také v Terezíně svou životní pouť má jednaosmdesátiletá babička Franziska. Oba jsou pohřbeni v některém z hromadných hrobů, nalézajících se okolo tehdy ještě neexistujícího terezínského krematoria. Můj otec tam po válce nechal zřídit dva pomníčky s jejich jmény, které jsou nyní spolu s ostatními u zdi na pravé straně hřbitovního areálu.

Také babička Franziska pocházela ze zámožné rodiny. Narodila se 1. července 1861 v Bruntále a její otec Heinrich Königer byl, jak jinak, obchodník. Další informace jsou však již dosti sporé: o matce Heinricha Königera víme, že se jmenovala Rosa, rodným jménem Wienerová. Její dědeček Abraham Königer byl rovněž obchodník a pocházel z obce Einsiedel u Vrbna. Matka Franzisky se jmenovala Rosalie, rodným jménem Reiková. Je jediná, o níž víme, že se narodila ještě přímo v Osoblaze.

Svatba Huga Herrmanna s Franziskou Königerovou se konala 5. října 1880 v Bruntále, rodném městě Franzisky, kde se také narodil její otec Heinrich Königer. Ten zde vlastnil zřejmě velmi dobře prosperující obchod se smíšeným zbožím, jehož nezanedbatelným „artiklem“ byly samozřejmě lihoviny. Hugo tak bezpochyby vyženil velmi dobře situovanou nevěstu. Bylo mu tehdy pětadvacet let a jeho mladé ženušce pouhých devatenáct.

Novomanželé Herrmannovi se usadili v nedaleké obci zvané Biala, kde se jim v srpnu roku 1881 narodilo první dítě. Byl to syn pojmenovaný Heinrich po svém dědečkovi, jenž mladým rodičům v Biale zřídil filiálku svého obchodu. Tato obec se stala rodištěm dalších dvou Herrmannovic dětí: přesně rok po Heinrichovi se tu v srpnu 1882 narodila dcerka Klara a v květnu 1883 další syn Friedrich. Franziska tak už stihla ve 22 letech být matkou tří dětí, celkově jich prý porodila osm, přičemž dvě zřejmě zemřely v útlém věku.

Roku 1884 se mladí Herrmannovi přestěhovali z Biale blíže ke Krnovu do vesnice dodnes zvané Brumovice (německy Braunsdorf), kde téměř už třicetiletý Hugo, snad stále s vydatnou pomocí svého tchána, dále provozoval obchod se smíšeným zbožím. Zde spatřili světlo světa i jejich dalších tři potomci: v srpnu 1885 dceruška Ida, v září 1886 syn Erwin (můj budoucí tatínek) a konečně v únoru 1889 poslední a nejmladší syn Otto.

Podle vyprávění mého tatínka byl jeho otec, na rozdíl od až přelaskavé maminky, přísný pán. Byl to vždy on, kdo kluky trestal, pokud něco provedli. To se totiž vždy po matčině výhrůžce, „počkejte, až přijde táta!“, čekalo, až otec večer přišel z obchodu a pak teprve docházelo k vypočítávání všech prohřešků, jichž se kluci během dne dopustili. Podle rozsahu jednotlivých provinění se udělovaly občas i docela necitelné tresty, čemuž se kluci pochopitelně snažili pokud možno vyhnout.

Tak si jednou matka stěžovala, že kluci snědli celou mísu makové náplně, kterou měla připravenou do koláčů. Otec si užuž odepínal pásek, když si provinilci začali stěžovat, že jim z přemíry toho máku bolí bříška a kdovíco ještě. Otec tedy výplatu odložil, až nezdární potomci budou zase v pořádku. To se však podezřele dlouho nedělo, až vyšlo najevo, že se kluci cpou kdečím, jen aby jim bylo co nejdéle špatně. A tak prý tehdy dostal každý, co mu patřilo bez ohledu na to, co mu bylo a co ho kde bolelo.

V Brumovicích tenkrát ještě nebyl lékař, v případě potřeby se muselo pro doktora dojet do Krnova, což zřejmě také nebylo jednoduché. Pouze při úrazu, kdy bylo třeba postiženého co nejdříve dopravit do města k lékaři, se použil vůz s koňmi. A tak tu bývalo zvykem, pokud šlo třeba o pouhé podezření na nějakou nakažlivou dětskou nemoc, nastrkat dosud nenakažená děcka do jedné postele s (pravděpodobně) nakaženými, aby to pak pan doktor mohl, pokud možno, vyřídit jednou cestou. Děcka, jimž většinou moc zle nebylo, se prý na to vždy velmi těšila: do školy nemusela a švanda ve společné posteli byla vždy velká.

Otec Hugo od mládí toužil po vzdělání a také rád četl. V Biale však k tomu neměl moc času ani příležitostí. V Brumovicích už byla škola-pětitřídka s učitelem a kostel s farářem. A bylo zřejmě jen otázkou času, kdy se obchodník Hugo Herrmann blíže seznámí s těmito místními vzdělanci. Ti tři se pak začali pravidelně scházet, vzájemně si půjčovat knihy, o nichž pak spolu dlouze diskutovali. Nakonec se rozhodli, že si společně objednají právě vycházející naučný slovník (kolem roku 1895 to už mohl být dodnes známý Brockhaus) a jak ty jednotlivé díly postupně vycházely, začali na svých společných schůzkách probírat jedno heslo za druhým.

To je velmi sblížilo, a tak se otec Herrmann začal s panen farářem radit o problematice náboženské výuky svých synů. V Brumovicích totiž nebyl rabín a posílat kluky pravidelně na hodiny náboženství až do Krnova bylo těžko proveditelné. A tak to vymysleli následovně: pokud se pan farář bude zabývat Starým zákonem, budou Herrmannovic kluci chodit na hodiny náboženství k panu faráři, a až začne pan farář vyučovat Nový zákon, zůstanou doma. Všechno to dobře fungovalo, kluci se přitom více skamarádili a časem si dokonce začali vzájemně „vypomáhat“. Když byl třeba některý z katolických spolužáků něčím zaneprázdněn, nebo se mu prostě ministrovat s poutníky právě nechtělo, vzal to místo něho za šesták některý z Herrmannovic kluků. Tenhle „handl“, při němž se dalo i něco vydělat, začal záhy dobře fungovat, i když se Herrmannovic kluci od svých katolických kamarádů nikdy pořádně nenaučili, jak na ty litanie, které pan farář předříkával, odpovídat. Rychle si však vymysleli vlastní verze „odpovědí“, které se občas i docela dobře rýmovaly.

Když mi to všechno tatínek vypravoval, na litanie pana faráře si už nepamatoval, ale jak tehdy na ně odpovídali, věděl ještě zcela přesně:

farář: …

kluci: Wenn der Schneider geht auf Reisen, (Když se vydá krejčík na vandr)

farář: …

kluci: nimmt er sich ein Bügeleisen, (bere si s sebou žehličku)

farář: …

kluci: dass wenn kommt ein starker Wind, (kdyby se přihnal silný vítr)

farář: …

kluci: sich den Schneider nicht mit sich nimmt. (aby ho s sebou nesebral)

Tyhle náboženské historky z tatínkova mládí se mi moc líbily. Nejen kvůli těm legračním rýmovačkám, ale také proto, jak se děcka z různých náboženských kultur přes všechny rozdíly (a někdy i záště) dokázala shodnout. A i když katoličtí kluci nadále říkali Herrmannovic klukům „žiďáci“, nebylo to snad ještě, aspoň tehdy, míněno ve zlém. Rošťáci to byli jedni jako druzí.

Že obchod se smíšeným zbožím Hugo Herrmanna zřejmě dobře prosperoval a že otec Hermann sám měl velký zájem, aby to jeho potomci jednou „dotáhli co nejdál“, lze také soudit podle toho, kam později posílal své dorůstající syny do učení nebo odborných škol. Nejstarší Heinrich se tak vyučil u renomované krejčovské firmy v Berlíně, zatímco Erwin, můj budoucí tatínek, pracoval v letech 1900–1903 jako obchodní příručí u opavské firmy Heinricha Marburga v Hrnčířské ulici (kde pak roku 1910 se svým společníkem Otto Vogelem založil vlastní firmu Herrmann a Vogel). Zároveň tu v letech 1901 až 1905 studoval na Schlesische Handelschule (Slezské obchodní škole), pak pokračoval na zdejší Obchodní pokračovací škole (Kaufmännische Fortbildungsschule).

Dalších téměř sedm let (od začátku prosince 1903 do konce června 1910) byl tatínek zaměstnán v největším, svou výstavbou tehdy moderním a velmi krásném opavském obchodním domě Breda a Weinstein, jehož šéfa pana Weinsteina si velice vážil. Tato velkolepá budova, která v roce 1945 jako zázrakem přestála téměř celé zničení Opavy, je dodnes právem považována za architektonický skvost města. Málokdo však dnes ví, že hlavní tvůrce a spolumajitel tohoto mimořádného objektu, starý pan Weinstein, už také patřil ke generaci poznamenané holocaustem. Jako mnozí jiní opustil po nacistické okupaci Opavu, z Prahy se mu však již nepodařilo odjet do zahraničí a těsně před deportací do Terezína tak spáchal spolu se svou chotí sebevraždu.

Na svá učňovská léta tatínek velmi rád vzpomínal, zvláště na pana Marburga, o němž už dnes v Opavě sotvakdo ví. Byl to bezpochyby člověk charakterní a vzdělaný, na své zaměstnance přísný šéf, neušel mu ani groš. Podle příkazů pana Marburga objížděl tatínek s koňským potahem a kočím zákazníky v celém našem Slezsku: za převzaté zboží měl inkasovat peníze, popřípadě vymáhat dosud nezaplacené dluhy. A pochopitelně také získat co nejvíce dalších zákazníků. Po návratu ze svých cest pak předkládal svému šéfovi přesná vyúčtování. Pokud něco chybělo, musel to uhradit z vlastní kapsy (do níž tehdy tatínek ještě měl moc hluboko). Když se jednou pokusil naúčtovat v rámci své hospodské večeře i spropitné, odmítl mu to pan šéf s poznámkou, ať si dává spropitné z vlastní kapsy.