Přeložila Štěpánka Svobodová

IN HIS FATHER´S FOOTSTEPS

Copyright © 2018 by Danielle Steel  

Cover photography: figures © Rekha Arcangel/Arcangel Images;

background © Nickant/Getty Images

All rights reserved.

Translation © 2021 by Štěpánka Svobodová

ISBN 978-80-249-4528-6

Mým úžasným dětem

Beatii, Trevorovi, Toddovi, Nickovi

Sam, Victorii, Vanesse

Maxxovi a Zaře.

Přeji vám, abyste dokázali ctít historii, svoji minulost

a všechny ty, kdo přišli na svět před vámi,

hýčkali si svou přítomnost, radovali se z toho, co vám přináší, a byli stateční,

pevně věřili v budoucnost,

respektovali se navzájem,

a vždycky byli sami sebou.

Kéž se vám podaří najít v životě spřízněnou duši.

Miluji vás

Vaše máma/D.S.

1

6. dubna 1945 začali nacisté evakuovat koncentrační tábor Buchenwald na úpatí hory Groβer Ettersberg nedaleko Výmaru v Německu. Tábor byl v provozu osm let, od roku 1937, a prošlo jím dvě stě třicet osm tisíc vězňů, mužů, žen a dětí. Zahynulo zde padesát šest tisíc vězňů, Čechů, Poláků, Francouzů, Němců.

Šestého dubna se již dva dny pohybovaly v oblasti americké jednotky a nacisti chtěli dostat všechny zbylé vězně z tábora pryč dřív, než tam americké ozbrojené složky dorazí. Byl to pracovní tábor s krematoriem a lazarety i objekty sloužícími lékařským účelům, kde se prováděly otřesné pokusy. Konírny sloužily jako ubikace vězňů. Stáje, kam se běžně směstnalo až osmdesát koní, byly teď obsazeny dvanácti sty muži, až pěti na jedné palandě. Pro další muže zde byly dostavěny ještě další budovy. Jedna z ubikací byla určená ženám. Tam bylo možné ubytovat až tisíc vězeňkyň.

Šestého dubna byla většina žen poslána do města Terezín, kdysi považovaného za modelový tábor, který sloužil jako ukázkové místo pro návštěvníky a Červený kříž. Ženy, které na tom byly fyzicky natolik dobře, že mohly chodit, se přemístily vlakem nebo pěšky. Ty, které samy chodit nemohly, nechali nakonec v ubikacích. Vězněných mužů evakuovali, kolik jen mohli. Vězně buď stěhovali dál do Německa, nebo poslali do některého ze vzdálenějších koncentračních táborů. Takto to šlo dál dva dny a vězni netušili, co s nimi bude.

Osmého dubna polský inženýr Gwidon Damazyn, který pobýval v táboře už čtyři roky, použil utajovanou krátkovlnnou vysílačku, kterou sám sestrojil, a odeslal zprávu morseovkou v němčině a angličtině. „Spojencům. Armádě generála Pattona. Tady koncentrační tábor Buchenwald. SOS. Potřebujeme pomoc. Chtějí nás evakuovat. SS nás chtějí zlikvidovat.“ Konstantin Leonov, který s Damazynem spolupracoval, odeslal stejnou zprávu morseovkou v ruštině.

O tři minuty později obdrželi odpověď. „Vydržte. Spěcháme vám na pomoc. Štáb třetí armády.“

Jakmile zprávu obdrželi, zaútočili ruští spoluvězni na strážní věže zbraněmi, které ukrývali, a stráže zabili. Ostatní dozorci se bleskurychle stáhli a raději uprchli, než aby se postavili blížící se americké armádě. Po evakuaci zůstalo v táboře jednadvacet tisíc vězňů. Žen bylo jen pár set.

O tři dny později, 11. dubna 1945, dorazily do Buchenwaldu jednotky amerického devátého ozbrojeného pěšího praporu ze Šesté ozbrojené divize, jež byla součástí americké třetí armády. Byl to první koncentrační tábor osvobozený americkými ozbrojenými složkami. Další tábory už byly tou dobou osvobozené ruskými silami, které postupovaly přes Polsko.

Později toho dne dorazila do tábora americká osmdesátá třetí pěší divize. Nikdo z amerických vojáků nebyl připravený na to, co v táboře najdou. Odevšad na ně upíraly zraky chodící kostry.

Někteří vězni byli tak slabí, že se nedokázali ani pohnout, ani udržet na nohou. Jiní je nadšeně vítali, volali na ně a po tvářích jim tekly slzy. Plakali i jejich osvoboditelé. Vězni se je snažili zvednout na ramena, ale na to byli příliš slabí. Někteří zemřeli právě ve chvíli, kdy spojenci vjížděli do tábora, nebo jen o pár minut později. Nepřítel v podobě nacistů, se kterým bojovali roky, spolu s hladověním a nemocemi, sehrál svou roli.

Američtí vojáci vešli do ubikací a byli naprosto otřeseni pohledem, který je čekal. Zápach a špína, rozkládající se těla lidí, kteří byli příliš slabí, aby dokázali vstát z postele, vězni, které měli ustupující Němci v úmyslu zabít, ale už to nestihli.

Když vojáci vstupovali do hlavních ubikací, uviděli vysokého, příšerně vyzáblého muže. Klopýtal k nim a mával rukama. Hlavu měl oholenou, táborová uniforma, kterou měl na sobě, byla špinavá a tak roztrhaná, že mu byla vidět žebra. Vypadal jak chodící mrtvola a bylo zcela nemožné odhadnout jeho věk. Doklopýtal až k nim, ve tváři zoufalý výraz.

„Ženy… kde jsou ženy… jsou všechny pryč?“ ptal se.

„Ještě nevíme. Zatím jsme je nenašli. Právě jsme přijeli. Kde jsou?“

Muž ukázal směrem k dalším ubikacím a vrávoravě se vydal tím směrem.

„Počkejte.“ Mladý seržant zvedl ruku, aby ho zarazil. Vzápětí muže zachytil, těsně předtím, než se skácel na zem. „Jak je to dlouho, co jste měli naposled vodu nebo něco k jídlu?“

„Pět dní.“

Seržant zavelel dvěma svým mužům, kteří stáli vedle, a ti odspěchali rozkaz splnit. Starostovi nedalekého Langensteinu bylo nařízeno, aby okamžitě zásobil tábor vodou a potravinami. Další důstojník už vysílačkou požádal o zdravotníky. Každičký vězeň bez výjimky vypadal jak chodící mrtvola. „Vezmu vás do ženských ubikací,“ nabídl se čerstvě osvobozený vězeň, přestože se sotva držel na nohou. Dva vojáci mu pomohli do džípu. Jak ho zvedali nahoru, byl jako peříčko. Na zápach se snažili nereagovat. Jeho bagančata měla useknuté špičky a podrážky byly prošlapané. Boty původně patřili muži, kterého zavraždili nacisti. Muž jim ukazoval cestu k ženským ubikacím. Když k nim dojeli, zjistili, že ženy vypadají ještě mnohem hůř než muži. Některé nesly svoje spoluvězeňkyně v náručí a všechny, které to dokázaly, vyšly ven z budovy, aby viděly, jak americké jednotky prozkoumávají tábor. Vůbec netušily, co čekat dál, ale věděly, že horší, než to, co zažily tady, to být nemůže. Některé sem byly převezeny z jiných koncentračních táborů, všechny byly přiděleny na velmi těžkou práci a některé byly nuceny podstoupit nepředstavitelné „lékařské“ experimenty. Mnoho z nich zemřelo.

Ještě než vojáci s džípem zastavili před ženskými ubikacemi, se jim vězeň, který je navigoval, představil.

„Jsem Jakob Stein,“ prohlásil plynulou angličtinou s německým přízvukem. „Jsem Rakušan. Jsem tady už pět let.“ Pak zastavili u ženských ubikací a jeden z vojáků ho zvedl z džípu a postavil na zem, aby neupadl. Muž dokulhal ke dvěma ženám a začal na ně mluvit německy. „Emmanuelle?“ zeptal se s panickým výrazem v tváři. Vojáci zděšeně zírali na zbídačené ženy. Byly prakticky polomrtvé. Vojáci nevěděli, jestli je Emmanuelle jeho žena, ale ptát se nechtěli. Snažili se usmívat na ženy, které se k nim blížily. Nechtěli je vyděsit.

„Je uvnitř,“ zasípala jedna žena s promodralými rty a přitáhla si k sobě cáry starého prostěradla. Byly to spíš jen špinavé pruhy látky a rozhodně ji nemohly zahřát. Oči jí svítily horečkou. Celá se chvěla a doslova doklopýtala do náruče vojáka, který ji zvedl nahoru do džípu.

„Už jsme sem povolali zdravotníky,“ vykládal jí vojín. „Doktory.“ Žena se zatvářila zděšeně a odtáhla se od něj. Nemohli vědět, čím vězenkyně prošla, ale zhnisaná otevřená rána, která se jí táhla dolů po celé noze, byla rozhodně jedním z důkazů. Tou dobou už se Jakob dobelhal do ženských ubikací. Důstojník, který řídil džíp, požádal vysílačkou o lékařskou pomoc pro několik set žen a popsal, kde se nacházejí.

Trvalo velmi dlouho, než se znovu objevil Jakob. Nesl v náruči ženu, která vypadala jako těsně před smrtí. Jakob s ní několikrát klopýtl, ale neupadl. Byla jen trochu větší než dítě. Nemohla vážit víc než pětadvacet kilogramů. Jeden z vojáků ji od Jakoba vzal a usadil do džípu. Pokusila se o úsměv, ale byla příliš slabá.

„Myslel jsem, že tě poslali pryč,“ řekl jí Jakob se slzami v očích. Mluvil na ni francouzsky.

„Skrčila jsem se v posteli a nevšimli si mě. Zůstala nás tu ani ne polovina.“

Bylo zřejmé, že by byla při pochodu smrti na Moravu zemřela, nebo by ji ušlapali v transportním vlaku.

„Jsou tady Američani,“ uklidňoval ji Jakob. Dívka přikývla a zavřela oči. „Všechno zas bude dobrý.“ Dívka otevřela své velké zelené oči, zadívala se na něj a pak na vojáky a usmála se.

Na obnaženém levém předloktí jí bylo vidět vytetované číslo. I Jakob měl takové číslo na předloktí. Všichni ho měli. V táboře byli čísly, ne lidmi. Nikdo je nepovažoval za lidské bytosti. Byli určeni k vyhlazení. Jakob i Emmanuelle byli židé. Ona byla Francouzka a byla deportována z Paříže spolu s matkou a mladší sestrou. Sestřičku zavraždili hned při příjezdu do tábora a matka onemocněla a zemřela o pár měsíců později. Ženy se musely dívat, jak vraždí jejich děti, rodiny. Směly zůstat naživu, pouze pokud byly schopné tvrdě pracovat. Emmanuelle měla špinavé ruce, zlámané nehty a pod nimi nánosy špíny. Pracovala v zahradách a čas od času dala Jakobovi brambor nebo tuřín, když se potkali. Pokud by se na to však přišlo, hrozila jí smrt.

„Chci nechat tyhle dvě ženy ošetřit lékařem,“ vysvětloval Jakobovi voják, který stál vedle něj. „A vás taky. Pro ostatní sem jedou nákladní auta, budou tu za pár minut. Naši zdravotníci se o ně postarají. Řekl byste jim to? Nacisti jsou pryč. Už jim nikdo neublíží.“ Jakob to, co jim voják řekl, přeložil Emmanuelle do francouzštiny a pak ostatním do němčiny a ruštiny, kterou, jak se ukázalo, mluvil také plynule. Ženy kývaly. Džíp se rozjel směrem k hlavní části komplexu s Jakobem, Emmanuelle a ještě tou další ženou, která mezitím upadla do bezvědomí. Jakob držel Emmanuelle za ruku. Vojáci si všimli, jak mají všichni kolem vyhaslé oči. Celou tu dobu, co v táboře byli, procházeli nevyslovitelným peklem. Žádný z Američanů plně nechápal, co vlastně vidí před sebou, a obyvatelé tábora neměli sílu jim to vysvětlovat. Byli však živoucími důkazy toho, co na nich nacisti páchali.

Mezitím už byl postaven zdravotnický stan, který měl sloužit jako ošetřovna, a voják doprovodil Jakoba a Emmanuelle dovnitř. Další voják tam donesl ženu, která byla stále v bezvědomí. Jakmile si Emmanuelle převzal do péče vojenský lékař, vyklopýtal Jakob opět ven před stan, aby pomáhal vojákům a vysvětlil jim, kde jsou v táboře kanceláře a další ubikace. Míjeli haldu nahých mrtvol, které nacisti chtěli pohřbít před svým odjezdem, ale už to nestihli. Když vojáci konečně dorazili do ubikací, byli naprosto šokovaní. Zdravotníci je následovali a s sebou nesli nosítka, aby mohli z objektů vynosit nemocné nebo mrtvé. Jakob byl dlouho s nimi a snažil se pomáhat, jak jen to šlo, převážně jako tlumočník. Nakonec se však vrátil do zdravotnického stanu za Emmanuelle. Byla jeho přítelkyní a jídlo, které pro něj kradla, ho udržovalo v lepším stavu. Víc v táboře nebylo myslitelné. Už tak tam bylo velice vzácné mít přítele a obzvlášť přítelkyni. Bylo od ní velice statečné, co pro něj dělala. Jednou ji dokonce málem přistihli, když ji dozorce podezíral, že si strčila do kapsy brambor. Nechala ho však spadnout na zem a brambor byl tak malý a tak nahnilý, že se s tím dozorce nehodlal zabývat. Švihl ji bičem vzadu do krku a šel dál. Emmanuelle brambor znovu zvedla ze země, když práci dodělala, a šla jinam.

Vojenský lékař, kterému byla přidělená, se jí zeptal na jméno. Jakob se vložil do hovoru, aby překládal. „Emmanuelle Bergerová. Je jí třiadvacet let a je z Paříže. Je tady už téměř dva roky.“

„To je vaše sestra?“

„Ne, já jsem Rakušan. Jsme přátelé.“ Mladý voják přikývl a poznamenal si to. Nakonec našli víc než jednadvacet tisíc záznamů k jednotlivým vězňům, ale měli k ruce Červený kříž, který jim s vyřizováním pomáhal. Bylo zapotřebí znovu spojit rodiny a přeživší. Tohle byl ale pouhý začátek. A během krátké doby, co byli Američané v táboře, vězni umírali i nadále. Pro některé dorazily ozbrojené složky příliš pozdě. Pro jiné, jako pro Emmanuelle, právě včas. Druhá žena od ní z ubikace zemřela při lékařské prohlídce.

Následujícího dne, 12. dubna, převzala velení v táboře Osmdesátá pěší divize. Zdravotnické útvary přijížděly do tábora už od předchozího dne. Reagovaly na stav nouze, který vyhlásila Osmdesátá třetí pěší divize. Nikdo z nich nikdy neviděl nic takového. Tábor byl plný živých mrtvol, které se sotva držely při životě. Bylo nad lidské chápání, že vůbec mohly přežít. Vojenští lékaři i důstojníci využívali všechny svoje tlumočníky k dorozumívání s osvobozenými vězni. Ti mluvili spoustou nejrůznějších jazyků. Jakob po zběžné lékařské prohlídce pokračoval  s pomocí, kde se dalo. Vždyť mluvil anglicky, německy, rusky a francouzsky.

Další den dorazil do tábora i tisk a jeho příslušníci začali všechno fotografovat. Jedna skupina válečných reportérů natáčela dokonce filmový týdeník o osvobozených vězních. Byl to otřesný důkaz, svědčící o tom, jak nelidští nacisti byli. Tohle nebyli váleční zajatci, přestože i u nich by bylo takové zacházení nevysvětlitelné. Byli to civilisté, kteří do tohoto tábora byli svezeni z celé Evropy a zde uvězněni. Armáda už tou dobou věděla, že takové tábory existují, ale Buchenwald byl první, který viděli na vlastní oči.

Starosta Langensteinu vykonal, co mu nařídili, a do tábora nechal dovézt potraviny a vodu k nasycení přeživších. Jídlo i voda byly přidělovány s bedlivou opatrností. Vědělo se, že příliš velké množství tekutiny nebo jídla by mohlo u vyhladovělých způsobit smrt, pokud by je zkonzumovali příliš rychle.

Armáda pohřbila všechna mrtvá těla. Kromě jejich vytetovaných čísel nebylo jak je jinak identifikovat, přestože se v táborové kanceláři našly evidenční knihy s přepečlivými záznamy, které nacisti před svým odchodem nestačili zlikvidovat. V budově, která sloužila jako lazaret, se našly také podrobné popisy pokusů na lidech. Detailnější prostudování však bylo v plánu později. Během prvních dnů bylo třeba se vězňům věnovat po lékařské stránce a pokusit se zachránit pokud možno všechny. Právě během těch prvních několika dní jich mnoho zemřelo. S jídlem a léky ale už ti mladší a statnější postupně nevypadali tolik jako chodící mrtvoly. Na návštěvu do tábora přijel osobně i generál Patton. Ve velkém počtu sem přijely filmové štáby i příslušníci Červeného kříže. A okamžitě došlo k vybudování polních nemocnic.

Emmanuelle jim znovu vykládala, že je jí třiadvacet let a z rodiny přežila jako jediná. Jakobovi bylo dvacet pět. Celá jeho rodina byla vyvražděna. Dvě mladší sestry a prarodiče byli zastřeleni hned, jak do tábora přijeli. Jeho rodiče zemřeli o několik měsíců později. Nebyli schopni vydržet nápor přetěžké práce. Přežil jen Jakob.

Během několika dní po osvobození byli ti nejvíce nemocní převezeni z polních nemocnic do vojenských a jenom v menším množství i do malých místních nemocnic. Zbytek osvobozených vězňů byl nakonec přestěhován do jiných zařízení, kde měl svá stanoviště také Červený kříž. Ten se měl starat o pomoc osvobozeným vězňům s návratem do vlasti, pokud to bylo možné, nebo se pokusit vyhledat členy rodiny dotyčného v jiných táborech, jak je postupně Spojenci osvobozovali. A v každém dalším táboře byly podmínky stejně úděsné jako v Buchenwaldu.

Osvobození vězni z tábora, kteří se neměli kam vrátit, byli označeni jako „vysídlení občané“. Někteří chtěli odjet do Palestiny, ale to nebyl jednoduchý proces. Možnosti pro opuštění Německa se ještě ztížily kvůli kvótám zavedeným ostatními zeměmi včetně Spojených států.

Jakob si zažádal o to, aby byl do zařízení, jež vyčlenila armáda pro ty, kteří přežili, přemístěn s Emmanuelle. Bylo to jen pár kilometrů od koncentračního tábora.

Tam, v oblečení, které jí poskytli, začala konečně Emmanuelle opět vypadat jako mladá žena. Zdravá však stejně dosud nebyla. Alespoň už ale nevypadala jako umírající dítě.

Ani jeden z nich se nezařadil do fronty čekajících u stanu Červeného kříže na zprostředkování opětovného setkání s rodinou. Neměli koho hledat a neměli se kam vrátit. Byli v táboře bezprizorních měsíc. V té době se dozvěděli, že Americká židovská podpůrná organizace nabízí pomoc při přesídlení přeživších. Američtí sponzoři byli ochotní takovým lidem zaplatit dopravu a pomoct jim najít práci ve Spojených státech. Přistěhovalectví do Spojených států bylo komplikované dohodnutými kvótami. Úřad pro válečné uprchlíky, založený o rok dříve, však spolupracoval s uprchlickými organizacemi, které zajišťovaly sponzory. Sponzoři nabízeli obětem koncentračních táborů nový domov, kdykoli to bylo možné.

Jakob to s Emmanuelle probíral jedno odpoledne, když si spolu užívali májového sluníčka. Ani jeden neměli představu, kam jít anebo co dál dělat. Válka v Evropě skončila před týdnem, ale Jakob měl pocit, že pro něj ve Vídni nic nezůstalo. Všechno jim sebrali, když je násilně vystěhovali a deportovali. Peníze, rodinnou banku, domov, zámeček nedaleko Salcburku, který rodině patřil víc než sto let. Neměl nic. Po anšlusu byl donucen k odchodu z univerzity, když židé už dál nesměli docházet na přednášky, a jeho otec musel předat banku do správy třetí říše. Jakob byl na světě úplně sám a do Vídně se nemínil vracet. Nechtěl stanout na troskách toho všeho, oč přišel.

Emmanuelle materiálně nepřišla o tolik jako Jakob. Otec jí zemřel, když byla ještě malá. Matka pracovala jako švadlena v jednom významném francouzském módním salonu. Aby si přivydělala, šila i doma a Emmanuelle jí často pomáhala. Matka přišla o práci krátce předtím, než je deportovali. Soukromé klientky k ní pomalu přestávaly chodit jedna po druhé. Příliš se bály jí nechat vydělat, když byla židovka. Sousedé a současně dlouholetí přátelé je udali. Emmanuelle už je nikdy nechtěla vidět, nikoho z nich. Po udání sousedi zabrali s povolením policejní prefektury byt Bergerových. Emmanuelle neměla kam jít. Neměla žádný domov, kam by se mohla vrátit. A Paříž nechtěla ani vidět. S Jakobem ale nemohli zůstat věčně ve vojenském zařízení. Bylo zřejmé, že nakonec někam budou muset odejít.

„Ty se nechceš vrátit do Paříže?“ vyptával se jí Jakob. Seděli spolu na sluníčku a Jakob kouřil cigaretu, kterou dostal od vojáků. Američané k nim byli velmi štědří, dávali jim dost jídla, dokonce i čokoládu. Emmanuelle zavrtěla hlavou. Choulila se do vlněného šálu od Červeného kříže. Byla tak hubená, že jí byla neustále zima.

„K čemu by to bylo? Náš byt si zabrali sousedi, protože byl větší než ten jejich. Myslím, že nás udali policii.“

Jakob přikývl. Řada Rakušanů se zachovala stejně. Udali židy, které znali odjakživa, židy, kteří byli často oporou celé komunity. Tak tomu bylo i s jeho rodinou. Chamtivost a žárlivost najednou vyvolaly davovou psychózu, jakou si do té doby nikdo v civilizované společnosti a vysoce kulturních velkoměstech nedokázal představit. Být židem, to byl prakticky přes noc rozsudek smrti. Jakobova rodina nebyla nikdy nijak nábožensky založená, ani Emmanuellina matka, ale i tak byli židé.

„Možná by nebylo špatné odjet do Ameriky,“ poznamenal Jakob opatrně francouzsky. Emmanuelle však opět zavrtěla hlavou, ve tváři vyděšený výraz.

„Co bych tam dělala? Nikoho tam neznám a ani neumím anglicky. Nesehnala bych tam práci.“

„Pracovníci Červeného kříže tvrdí, že existují sponzoři, kteří pomáhají lidem najít si ubytování a práci. A zodpovídají za ně, dokud se o sebe sami nedokážou postarat.“

„Já chci zůstat ve Francii, jenom ne v Paříži. Ty jedeš do Ameriky?“ Zeptala se ho smutným hlasem. Byl jejím jediným přítelem a poslední měsíc se o ni hezky staral. Byli stále spolu. A američtí vojáci si ho vážili. Byl jim nápomocný, kde to jen šlo, a na rozdíl od Emmanuelle s nimi mohl mluvit anglicky.

„Nevím. Taky tam nikoho nemám. Ale tady jsem na tom vlastně ještě hůř. Vůbec nevím, jakou bych tady mohl dělat práci. Měl jsem v plánu pracovat po univerzitě v naší bance. A nejsem si jistý, co bych mohl dělat teď. Školu jsem nedokončil.“

„Já jsem přestala chodit do školy, když jsem dokončila lycée. Ve škole mi to moc nešlo,“ přiznala Emmanuelle ostýchavě. „Umím tak akorát šít.“

„No a právě takovou práci bys přece mohla dělat,“ ujistil ji Jakob. „A na to, abys mohla být šička, nemusíš ani umět anglicky.“ Emmanuelle sice přikývla, ale Amerika ji stejně děsila. Bylo to tak daleko. Nikdy se jí ani nesnilo o tom, že by se tam někdy mohla podívat, a teď jí to připadalo obzvlášť jako zlý sen. A to i přesto, že vojáci byli velmi milí a chovali se k ní s úctou. I Jakob je měl rád.

Za poslední měsíc oba zesílili a pomalu se zotavovali, i když úplně zdraví dosud nebyli. Emmanuelle se zpočátku zvedal žaludek, ale díky pravidelné, plnohodnotné stravě přibrala pár kilogramů. V táboře už nebyla vůbec zvyklá normálně jíst a často ji bolel žaludek, stejně tak jako Jakoba. Jeho tělo však prahlo po jídle, které dostávali, a Jakob se na ně vždycky vrhl a všechno zhltl. Normálně byl vysoký a štíhlý, takže na něm nebylo nijak zvlášť vidět, že by přibral, ale jeho tvář už nebyla tak vyzáblá a oči tak zapadlé. I vlasy už mu trochu narostly a měl je velmi tmavé.

Emmanuelle teď měla místo oholené hlavy světlé heboučké chmýří jako miminko. Oba však stále vypadali jako lidé, kteří si prošli peklem, přestože se pomalu uzdravovali. Jakob měl problémy s nohama následkem omrzlin, jež utrpěl každou zimu v botách bez špiček a s prošoupanými podrážkami. Nové oblečení pro bývalé vězně poskytla armáda a také Červený kříž. Některé kousky byly sice trochu divné a ne vždy dobře padly, ale bylo to čisté a teplé oblečení a to bylo to hlavní. Veškeré jejich vězeňské oděvy se musely spálit. Byly plné vší a nepředstavitelně páchly. Jakob věděl, že nikdy nezapomene na zápach ubikací, těl vězňů a jejich oblečení. Ještě horší to bylo s hromadami mrtvých těl venku, než je zahrabali.

Emmanuelle se přiznala, že se jí každou noc zdají strašné sny. A jen on dokázal pochopit, čím prošla. Vojáci navzdory tomu, co v táboře viděli, když přijeli, stejně ani netušili, jaké to bylo, když v táboře vládli nacisti a tábor byl v plném provozu. Bylo to skutečné peklo na zemi. Emmanuelle mnohokrát doufala, že v noci zemře, aby se nemusela dočkat dalšího dne. A přesto přežili, ona dva roky, Jakob pět. A přitom se nedalo nikdy předem říci, kdo přežije a kdo ne. Každé ráno nacházeli na pryčnách mrtvé vězně, někdy ležící bok po boku se živými, jenom s nevidomýma očima.

Jakob se vydal s Emmanuelle k jedné pracovnici Červeného kříže, aby si s ní promluvil o možnostech, které se jim naskýtají. Mohli si vybrat, že se nechají repatriovat do své původní vlasti, ale na poslední dny tam strávené měli oba jen špatné vzpomínky. Když je vystěhovali z bytu, prožila Emmanuelle s maminkou a sestrou tři měsíce na stadionu. Pak je odvezli transportem do Buchenwaldu. A Steinovi přežívali několik měsíců v internačním táboře za Vídní.

„Máme pro vás pro oba sponzory, pokud je chcete. Organizuje to americká humanitární organizace, jak už jsem se vám zmiňovala. A na Úřadu pro válečné uprchlíky dělají pro vysídlené občany, co je v jejich silách. Máme jednoho sponzora v Chicagu a jednoho v New Yorku,“ vysvětlovala jim pracovnice Červeného kříže laskavě. Nezmínila už ale, že aby se dokázali dostat přes veškerou byrokracii a dohodnuté kvóty, musí se jednat o lidi s konexemi.

„A mohli bychom jet na stejné místo nebo ke stejnému sponzorovi?“ vyptával se Jakob obezřetně. Najednou se před Emmanuelle trochu styděl. Nechtěl působit opovážlivě, ale současně věděl, že by se příliš bála jet do Ameriky sama. Statečná dívka, která měla za sebou nejhorší zážitky, jaké si člověk vůbec mohl představit, se teď děsila, že by měla překonat Atlantik na cestě do nového domova.

„Jste manželé?“ zeptala se Jakoba pracovnice Červeného kříže. Jakob zavrtěl hlavou.

„Ne, jsme přátelé.“

„To sponzoři nepodporují. Páry musí být manželé, jinak si musí požádat každý sám. Umístí ho, kam to v tu chvíli jde. Záleží na tom, kdo si ho chce vzít k sobě. Musíme jejich profily předložit lidem, kteří nabízejí, že za ně převezmou odpovědnost. Ti si sami vyberou, kdo jim bude vyhovovat. Tady platí velice přísná pravidla. Většinou se tito lidé dobrovolně hlásí prostřednictvím svých synagog,“ vysvětlovala. „Máme sponzory i v jiných městech. Máme celou řadu spolupracujících organizací v Chicagu, v Los Angeles a v Bostonu. Máte v některém z těch míst nějaké příbuzné?“ Oba zavrtěli hlavou.

„Nemáme nikoho, jen jeden druhého.“ Neměli ani cestovní pas a státní příslušnost jim v jejich vlasti zrušili, protože byli židé. Spojené státy jim však cestovní pasy nabídly coby vysídleným osobám, pokud se za ně byl ochotný zaručit americký sponzor. Pracovnice Červeného kříže jim každému dala informační leták. Pak si o tom šli spolu promluvit ven. „Věčně tu zůstat nemůžeme,“ připomněl Emmanuelle Jakob. Dřív nebo později se museli rozhodnout, kam jít. Jakob vlastně ani pořádně nevěděl proč, ale cosi ho velmi táhlo do New Yorku. Chtěl začít nový život tam. Už jednou to vykládal jednomu vojákovi, který Jakobovi nabídl cigaretu.

„Jaký to tam je?“ zeptal se Jakob vojína, s nímž kouřil. Už vícekrát si spolu povídali.

„Amerika je prostě země nekonečnejch příležitostí. Já jsem z Brooklynu. Strejda je řezník, před válkou jsem pro něj pracoval. Teď si ale myslím, že se přestěhuju na Západ, až se vrátím. Tam jsou dobrý pracovní místa.“

„Brooklyn, kde to je?“ Jakob to jméno nikdy neslyšel.

„Je to část New York City. Líbilo by se ti tam, je to tam bezva. Brooklyn, Queens, Manhattan, Staten Island, Bronx, to jsou všechno čtvrti v New Yorku, víš? Páni, co bych teď tady na fleku dal za hot dog a pivo na Times Sqare a za noc ve městě.“ Vojín se zasvěceně usmál na Jakoba. Ten se rozchechtal. Oba byli tak stejně staří.

„Uvažuju o tom, že bych se přihlásil jednomu z těch sponzorů, který nabízí, že nám najde práci a ubytování. Spolupracuje s některými židovskými skupinami, které pomáhají pozůstalým a vysídleným.“

„A může jít ta tvoje holka s tebou?“ zajímal se voják plný pochopení.

„Asi ne, jedině, že bychom byli manželé. Může se taky přihlásit, ale nejspíš by se dostala do jinýho města. Do Bostonu, do Chicaga nebo do Los Angeles. Jenomže ona nejspíš nechce nikam. Bojí se žít tak daleko od místa, kde vyrostla. Horší než tady to tam ale určitě být nemůže.“ Jakob se rozhlédl kolem sebe. Vojákovi ho bylo líto. Jakob vypadal pořád ještě hodně zbědovaně a starší, než byl jeho skutečný věk. Špatně chodil. Holí ho tloukli tak často, že byl navzdory svému mládí přihrbený. Ale přežil, i když spousta jiných za poslední měsíc zemřela, na tyfus, tuberkulózu, na žlutou zimnici, úplavici a hlady. A mnoho trpělo depresemi a mámením smyslů z toho, co zažili.

„Možná byste se měli vzít,“ navrhl americký voják a Jakob přikývl. Už ho to také napadlo, ale netušil, co by si o takovém nápadu myslela Emmanuelle. Zatím si netroufl jí to navrhnout. Jemu se ta představa líbila, ale na druhou stranu se mu zdálo, že je příliš brzy na to, aby ji požádal o ruku. I jemu to připadlo trochu nahonem, ale věděl, že bude těžké zanechat ji v Německu. Občas se naskytla i příležitost odjet do Palestiny, i když to bylo poměrně dost složité, ale tam Jakob nechtěl. New York se mu zamlouval víc, pokud by tam dostali ubytování a práci od sponzorů.

Ten večer jedli spolu s Emmanuelle ve vojenské kantýně jako každý večer. Viděl na ní, že je unavená a že má starosti. Většina žen nevěděla stejně jako ona kam se vydat a řada z nich se snažila zjistit nějaké zprávy o příbuzných v jiných táborech. Všichni si museli vystačit s tím, co se kolem nich vykládalo, nebo s informacemi od někoho, kdo jejich příbuzné někde viděl už před několika lety. Po osvobození vládl v táborech stále ještě zmatek. Většina osvobozených vězňů neměla kam jít.

Na ten zásadní hovor s Emmanuelle čekal Jakob ještě několik dní. Nakonec ale sebral odvahu a troufl si téma otevřít. „Víš, myslel jsem si, že kdybychom se vzali, přijal by nás k sobě některý ze sponzorů oba, jako manželský pár. Odjeli bychom do New Yorku a já bych se tam o tebe mohl starat. Nebyla bys na to sama.“

Emmanuelle se na něj překvapeně zadívala.

„A co když se nám to tam nebude líbit? Jak se dostaneme zpátky do Evropy?“

„Budeme si muset našetřit nějaké peníze,“ připustil Jakob. „Ale kvůli čemu bychom se vraceli? Já ve Vídni už nemám vůbec nic, a jak můžeme vědět, že by nás naše původní vlasti přijaly zpátky? Víš sama dobře, že naši spoluobčané nás s radostí udali policii a zbavili se nás. Francouzi v podstatě stejně jako Rakušani. Naše země byly okupované, ale spousty našich přátel byly ochotné kolaborovat s Němci. Možná by to tu pro nás vůbec nebylo jednoduché,“ dodal a Emmanuelle přikývla. Také už o tom přemýšlela.

„Emmo, zachránilas mi život. Kradlas pro mě jídlo. Mohlas kvůli tomu zemřít. Dodalas mi tím obrovskou odvahu, když mi nikdo na světě nezůstal.“ Emmanuelle se na něj láskyplně usmála.

„Myslíš, že je to dostatečný důvod, abychom se vzali?“ Oba však věděli, že když to neudělají, možná už se pak nikdy neuvidí. Jakob byl teď jedinou známou tváří v moři cizinců, kromě žen, které znala z ubikací, a ty už měly také brzy odjet pryč.

„Lidi se berou z nicotnějších důvodů,“ namítl Jakob. „A já ti slibuju, že tě budu chránit.“ To už teď mohl slíbit. O měsíc dřív by něco takového bylo zcela nemožné. Teď mohl být galantní a na okamžik mu to připomnělo jeho starý život, kde muži pečovali o ženy a chránili je. V táboře měli jen jediný úkol, přežít, pokud to půjde.

„A co když mě nebudeš chtít mít za ženu, až přijedeme do New Yorku? Třeba potkáš nějakou Američanku a zamiluješ se do ní.“ Emmanuelle už se opět tvářila ustaraně, ale Jakob se usmál a sevřel ji v náručí.

„Nepotřebuju žádnou Američanku, já už zamilovaný jsem,“ šeptal jí. Emmanuelle se začervenala. Vypadala jako děvčátko, a to i přes hubenou tvářičku a tmavé kruhy pod očima.

„Taky tě miluju,“ špitla. „Jen jsem si myslela, že nás bereš jenom jako kamarády.“

„Naučíme se jeden druhého milovat, až se poznáme víc. A nový život v novém místě, kde nám chtějí pomoct, je dobrý začátek.“ Emmanuelle radostně přikývla. Kráčeli spolu chvilku mlčky, potom se Emmanuelle zastavila, zvedla hlavu a zadívala se na Jakoba.

„Ano,“ řekla, ale Jakob mlčel. Přemýšlel o ní a o společné příležitosti, která se jim naskytla.

„Ano? To jako co?“ Byl v tu chvíli v duchu snad tisíc mil daleko.

„Na to, cos říkal… na co ses mě před chvilkou ptal.“ Nechtěla ona slova vyslovit sama a nemusela. Jakob to pochopil a usmál se.

„Emmanuelle Bergerová, prokážete mi tu čest a stanete se mojí ženou?“ zeptal se oficiálně a poklekl na jedno koleno na zaprášenou cestu. Emmanuelle se usmála a mlčky přikývla.

„Ano,“ zašeptala pak vzápětí, „stanu.“ Pak Jakob vstal a něžně ji políbil. Byla tak křehká, že se bál, aby ji nerozmačkal, kdyby ji vzal do náručí. Nebyl o mnoho statnější než ona, ale byl mladý a silný a její zranění byla vážnější než jeho. Ji tloukli často za to, že nepracovala dost rychle. Navíc byla u pohřbívání vězňů, než začala pracovat na zahradě.

Jakob ji vzal kolem ramen a pomalu spolu došli zpět k jejím ubikacím. Ve vojenském táboře nebyly od těch jeho nijak daleko. „Zítra zajdeme znovu do Červeného kříže a zjistíme, co nám můžou nabídnout. Pak půjdeme za kaplanem a požádáme ho, aby nám obstaral rabína.“ Po táboře se pohybovalo několik rabínů a promlouvali k židovským vězňům. „Dobrou noc, Emmanuelle,“ popřál jí Jakob a znovu ji zlehka políbil. „Děkuju ti.“ Emmanuelle se na něj plaše usmála a vklouzla do ubikace, aby se přidala k ostatním ženám. A Jakob strčil ruce do kapes a s úsměvem se vracel do své ubikace.

2

O tři týdny později, když Červený kříž a americká humanitární organizace v New Yorku zpracovaly jejich doklady, nastoupili Emmanuelle a Jakob na vlak do Calais. Věděli, že odtamtud pojedou trajektem do Anglie a pak dalším vlakem do Southamptonu, aby se nalodili na loď RMS Queen Mary na cestu přes oceán do New Yorku. Na palubě s nimi mělo být čtrnáct tisíc vojáků, kteří se vraceli do New Yorku, v kajutách po třech vojácích. A cestu si mohlo zarezervovat i padesát osm civilistů. Mezi ně patřili i Emmanuelle s Jakobem, díky konexím na židovskou humanitární organizaci a sponzorům.

Tou dobou byli na svobodě už sedm týdnů. Emmanuelle měla stále ještě kraťoučké, světlé kudrnaté vlasy a Jakob něco jako vojenský sestřih. Překvapilo ho, když zahlédl ve svých vlasech šediny. Vypadal o víc než jen o dva roky starší než Emmanuelle.

Když odjížděli, oba dva v duchu děkovali lidem od Červeného kříže za jejich pomoc. Veškeré dokumenty byly v pořádku a od armády měli doklady totožnosti, se kterými cestovali po Francii a Anglii. Doklady, které u sebe měli, nahrazovaly cestovní pasy. Podle nich byli považováni za vysídlené oběti války, hledající azyl ve Spojených státech. Od svých sponzorů v New Yorku, Rachel a Harryho Rosenových, měli u sebe místopřísežné prohlášení. Pronajali pro ně malý jednopokojový byt a oba měli zaručená místa v továrně pana Rosena. Pracoval v oděvním průmyslu, vyráběl dámské oděvy. Jakob neměl tušení, co tam bude dělat. Domníval se, že možná něco ve finančnictví. Napsal si totiž do životopisu, že ve Vídni studoval ekonomii a finance, a jako praxi zmínil práci v rodinné bance. S tím si teď ale hlavu nelámal.

Ze Southamptonu se chystali vyplout do New Yorku na Queen Mary, lodi, která se za války používala pro převoz vojáků. Nedávno ji přelakovali z válečné fádní šedé, kterou měla během své vojenské služby. Na palubě bylo ale stále ještě připevněné šestipalcové dělo.

Z lodi sice odstranili stříbro, porcelán a umělecké předměty z dob míru, kdy sloužila cestujícím, ale i tak to bylo elegantní plavidlo a během války jedna z nejrychlejších námořních lodí. Stále ještě kolem sebe šířila atmosféru majestátnosti a Jakobovi připomněla, jak jako dítě jezdíval s rodinou na cesty. Jednou jel s rodiči na Normandii. Byla to luxusní loď a užili tam spoustu zábavy. Jakob si ale uměl představit, že tentokrát to bude plavba v prostším stylu a možná i trochu nepříjemná. Kajuta v mezipalubí, kterou jim přidělili, byla velmi malá. Humanitární organizace jim cestu zarezervovala a platili ji Rosenovi. Bylo prvního června. Právě před týdnem je rabín oddal. Byl to vojenský kaplan a přál jim hodně štěstí. A nezapomněl zdůraznit, že po tak strašném utrpení, které mají za sebou, si teď zaslouží žít šťastně a spokojeně.

„Plavba přes oceán, to budou naše líbánky,“ prohlásil Jakob důležitě.

Se čtrnácti tisíci vojáky a pouhými osmapadesáti civilisty cítili, že měli štěstí, že jsou vůbec na palubě. Když dorazili do přístavu, každý se svými pár věcmi v papírovém kufříku, a nalodili se, zjistili, že mají kajutu společně ještě s jednou dvojicí. Prostor byl tak stísněný, že se tam jen těžko mohli pohybovat. Dali si tedy zavazadla na palandy a šli se dívat na palubu, jak loď vyplouvá. Varovali je, že ve vodě jsou stále ještě miny a posádka musí být ostražitá. V ústí přístavu byla na dně potopená ponorka a museli kolem ní opatrně vymanévrovat. Když konečně vypluli na volné moře, Jakob si povzdechl a vzal svou ženu za ruku.

„Myslím, že se nám bude v New Yorku líbit,“ prohlásil sebevědomě. Emmanuelle se na něj usmála. Měla větší strach než on a líbilo se jí, jak je optimistický. Pořád ještě jeden druhého sotva znali, neměli zatím příležitost naplnit své manželství a ani k tomu v nejbližší době nemohlo dojít, když měli kajutu společně s druhou dvojicí. Jakob byl zklamaný, ale v duchu si říkal, hlavně že přežili válku a plují vstříc svobodě. To stačilo. Věděl, že budou mít dost času se intimně poznávat, až dorazí do New Yorku.

Plavba přes oceán byla v tomto ročním období klidná a bylo teplo. Sedali spolu ve starých ošuntělých křesílkách v malém vyhrazeném prostoru na palubě a dívali se na oceán. Druhý den viděli i delfíny a třetí den jim kapitán ohlásil, že už jsou mimo nebezpečnou zónu a nadále jim žádné nebezpečí v podobě min nehrozí. Válka pro ně skončila. Na své cestě do nového domova byli v bezpečí.

Plavba přes oceán trvala jedenáct dní, významně déle než obvykle. Loď byla totiž plně naložená.

Poslední večer si spolu sedli na palubu a dívali se na hvězdy. Jakob k sobě Emmanuelle přivinul a políbil ji. Bylo chladno, dívka se zachvěla a Jakob jí přehodil přes ramena svoje sako. Ráno měli doplout do New Yorku, do přístavu je měly dovést remorkéry. Jen deset z osmapadesáti civilních cestujících byli přistěhovalci. Bylo to dané striktními kvótami. Ostatní cestující byli Američané, kteří uvízli během války v Evropě a zoufale toužili se vrátit do Států. Jakobovi a Emmanuelle vysvětlili, že před válkou by se dostali nejdříve na Ellis Island. Původní přistěhovalecká stanice se ale nyní využívala jako internační centrum pro Němce, Italy a Japonce. Místo na Ellis Island je tedy poslali do starého vojenského tábora nedaleko Oswega ve státě New York, určeného teď k přijímání přistěhovalců. Měli se tam zdržet, dokud nebude potvrzené, že mají doklady v pořádku. Dál je čekalo několik lékařských vyšetření a očkování. Rosenovi se je chystali vyzvednout v New York City, až je z Oswega propustí. Byli na mladou dvojici stejně zvědaví jako Jakob a Emmanuelle na ně. Ale ať už budou jacíkoliv, Steinovi jim byli nekonečně vděční. Bez sponzorů v Americe by byl jejich život v Evropě slepou uličkou po dlouhou, velice dlouhou dobu, s takovým nedostatkem pracovních míst a hospodářstvím v troskách. Nový život v Americe byl přesně to, co potřebovali.

Jakob tu noc téměř nemohl spát, jak čekal, až se objeví New York Harbor. Chtěl z lodi vidět Sochu svobody, důkaz toho, že jsou skutečně na místě. Před sedmi týdny se mu ani nesnilo, že by na něj v New Yorku mohl čekat nový život.

Oba věděli, že budou muset po příjezdu podstoupit zběžnou fyzickou prohlídku, kterou provedou zaměstnanci U.S. Public Health Service (amerického ministerstva zdravotnictví a sociálních služeb), prohlídnou je, zda netrpí trachomem, oční chorobou, stejně jako dalšími infekčními nemocemi i mentálními poruchami a asi za hodinu budou moci nastoupit do malého autobusu s ostatními vysídlenými osobami na cestu do tábora v Oswegu. A po jednom či dvou dnech budou odtamtud propuštěni.

Nakonec se vrátili do kajuty v hloubi trupu lodi a lehli si na palandy. Emmanuelle spala přerušovaně a slyšela, jak v pět hodin ráno vyhodili kotvu. Jakob čekal tak dlouho, jak to jen mohl vydržet. Potom si ale obul boty a natáhl přes pyžamo kabát, šel nahoru, postavil se na palubu a díval se, jestli už nezahlédne Sochu svobody a světla New Yorku. A když pak popošel ještě na horní palubu, najednou tam byla, socha, kterou dostali Američané jako dar z Francie a která se stala symbolem svobody a míru. Vítala je do Spojených států ještě dřív, než stanuli nohama na zemi.

Emmanuelle se probudila trochu později. Domyslela si, kde je asi Jakob, a šla se po něm podívat. A nebylo těžké ho najít. Stál u zábradlí, prohlížel si svoje nové město, a když ji uviděl, zářivě se usmál.

„Copak tu děláš?“ zeptala se ho vlídně.

„Ale nic,“ odbyl ji nejdřív. Pak se ale opravil. „Vítám se s naším novým kamarádem.“ Pokynul rukou k soše. Emmanuelle ho vzala za ruku a držela se ho. Byli v tom spolu a byla to jediná možnost. A zatím rozhodně ta nejlepší.

Když se vrátili dolů do postelí, bylo stále ještě šero. Ještě hodinku dvě si mohli zdřímnout. Měli před sebou dlouhý den. Jakob vklouzl na úzkou palandu k Emmanuelle a objal ji. Druhý pár tvrdě spal. A znovu upadla do spánku i Emmanuelle s Jakobem. Vzbudili se, až když si uvědomili, že se loď opět dala do pohybu. Remorkéry ji pomalu naváděly do přístavu.

Rychle se oblékli a vyběhli se nahoru dívat. A když pak jako po másle vpluli pomalu do přístavu New York Harbor a zakotvili v doku, leskly se v Jakobových očích slzy.

Zavazadla už měli sbalená a čekali, jak jim to předem bylo řečeno. Konečně si je přišel vyzvednout důstojník kvůli lékařské prohlídce. Šla s ním ještě jedna dvojice, oba starší než Steinovi. Ostatní cestující už tou dobou z lodi vystoupili.  Emmanuelle a Jakob je pak po prohlídce následovali dolů, přes lodní mostek a ven z lodi do doku. Malé kufříky si nesli v ruce. A tam už na ně čekal autobus. Vojenské jednotky se v neuspořádaném davu valily z lodi od první chvíle, kdy zakotvili v doku. Někteří civilní cestující odjeli auty, která je vyzvedla. Jakob nastoupil za Emmanuelle do autobusu. Stejně tak i ten druhý muž s manželkou a s nimi tam pak bylo ještě několik párů, které dosud neviděli. Poděkovali úředníkovi, který jim pomáhal, předal jim teď orazítkované doklady opravňující oficiálně ke vstupu do Spojených států amerických a popřál jim hodně štěstí. Nevěděl, odkud pocházejí, ale bylo snadné si představit, že toho mají za sebou opravdu hodně.

Cestou do Oswega žádný z párů nemluvil. Všichni měli plnou hlavu obav, co je tam čeká. Když dorazili na místo, byl to běžný vojenský tábor s ubikacemi pro přistěhovalce a vysídlené osoby. Všichni se ale po táboře volně pohybovali a navzájem mezi sebou vzrušeně mluvili. Všude byly cedule v několika jazycích, podle nichž se mohli orientovat. Šli tedy do kanceláře, kde prověřili jejich cestovní doklady, a vzápětí jim je hned zase vrátili.

Emmanuelle měla vytřeštěné oči a francouzsky šeptala Jakobovi: „Co když nás odmítnou?“ Jakob jí stiskl ruku. Ujistil ji, že se to nestane, a měl pravdu. Emmanuelle čekala celou dobu, že se stane něco strašného, ale k ničemu takovému nedošlo. Celá cesta do Ameriky proběhla hladce. Nakonec vešli do rozlehlé přijímací haly s doklady v ruce. Všude kolem se hemžily davy lidí a bylo slyšet všechny jazyky, jaké si člověk uměl představit. Zaslechli ruštinu, francouzštinu, němčinu, byla tam spousta Italů a také pár skupinek mužů s irským přízvukem. Našla se i hrstka Poláků a několik Čechů. Všichni dostali informační letáky s veškerými informacemi, které v tu chvíli potřebovali.

Odpoledne museli znovu podstoupit lékařskou prohlídku, nechat se otestovat na tuberkulózu, syfilis a malomocenství a také je naočkovali proti neštovicím. To očkování bylo ve Spojených státech povinné.

Při prohlídce Emmanuelle zahlédla, že si u ní lékař povšiml vytetovaného čísla na předloktí. Zjevně ho to zarazilo a lámanou francouzštinou se jí na to zeptal. Vysvětlila mu, že to bylo její identifikační číslo v koncentračním táboře Buchenwald. Ještě žádné takové neviděl. A Jakob jí po prohlídce řekl, že s doktorem, který ho prohlížel, to bylo totéž.

„Možná jsme první přeživší z koncentračního tábora, co sem přijeli,“ uvažoval Jakob nahlas. Nestyděl se za to, ale Emmanuelle ano. Nenáviděla tu neustálou připomínku na koncentrační tábor. Co dostala při odchodu z tábora normální oblečení, nosila dlouhé rukávy. Dokonce i do sprchy si raději vždycky brala košili, aby ostatní ženy neviděly její paže. „Měla bys na to být hrdá,“ napomenul ji Jakob. „To znamená, žes přežila to nejhorší, co ti nacisti mohli udělat. Je to znamení odvahy a síly a vítězství dobra nad zlem.“

Pro Emmanuelle to však byla nepříjemná připomínka dvou let trápení, bolesti a těžkých ztrát. A měla bohužel i další fyzické šrámy, které byly důkazem těch hrůz. I Jakob je měl, jizvy po mnohačetném mlácení, kdy byl týrán a šlehán bičem i holí. Měl špatně zahojené zlomené rameno, které dnes vyčnívalo mnohem výš než to druhé, a taky zlomenou paži, kterou mu zdravotnický personál v koncentračním táboře odmítl zafixovat s tím, že židé nemají nárok na lékařskou péči. Považovali je jenom za jakousi „chamraď“, jak rádi říkali. Jeho zranění jim byla naprosto lhostejná. On ale stále cítil jejich následky.

Následujícího dne měli za sebou veškeré vstupní procedury, které vyžadoval přistěhovalecký úřad (The Bureau of Immigration), a už jim zbývalo jen čekat na představitele humanitární organizace, který je měl další den ráno dopravit autem do New Yorku.

Ve velké přijímací hale byly stovky lidí. Někteří už tam byli déle, buď ze zdravotních důvodů, nebo proto, že měli nějaké nedostatky v přistěhovaleckých dokladech. Byly to hodně ženy a děti a venku měly přidělené místo, kde si mohly hrát. Jakob a Emmanuelle jich v okně viděli spoustu a byla to pro ně velká úleva pozorovat zase šťastné zdravé děti. Něco takového už se jim dlouho nepoštěstilo.

Ukázali jim, kde jsou ubytovny, a přidělili dvě postele vedle sebe, protože byli manželé. Byla tu i velká kantýna, kde se podávala jídla.

Po chvíli se vydali hledat své postele a uviděli dlouhou řadu polních lůžek a paland. Jejich lůžka byla ve vzdálenějším rohu haly a kousek odtud bylo dokonce i okno, kterým se mohli dívat ven na dvůr a dál na pozemky, kde se tábor nacházel.

Všude kolem na lehátkách spali lidi tak v jejich věku, ale Jakob a Emmanuelle se drželi jenom jeden druhého.

Emmanuelle se rozhodla, že si trochu zdřímne, zatímco Jakob se šel trochu porozhlédnout kolem. Všichni přistěhovalci do Spojených států teď museli projít tímto místem, protože Ellis Island byl obsazený.

Po vydatné večeři v táborové kantýně se Jakob s Emmanuelle opět odebrali na svá lůžka. Byli oba znavení a vyčerpaní ze všech pocitů spojených s příjezdem do Ameriky i starostmi, co je tam čeká.

Následujícího dne za nimi přišla pracovnice humanitární organizace, jak jim slíbili, a přinesla jim uvítací dopis od Rosenových. Emmanuelle i Jakob byli připravení opustit tábor, jakmile se pracovnice objeví. Měla je autem dovézt do jednopokojového bytu, který pro ně Rosenovi pronajali v Hester Street na Lower East Side.

Když dojeli na místo, okamžitě si všimli, že se jedná o židovskou čtvrť. Všechny nápisy na obchodech byly v hebrejštině. Všude kolem tu byli košer řezníci, pekaři a obchody s potravinami.

Pro Jakoba to ale neznamenalo vůbec nic. Rodiče nebyli praktikujícími židy a nekupovali košer potraviny. Před válkou měli mnoho let francouzského kuchaře a na ortodoxní židy shlíželi svrchu. Emmanuelle poznamenala, že ani oni doma nebyli ortodoxní. Mamince nezáleželo na tom, co jedí. O sabatu však rozsvěcela svíčky a zpívala modlitby, protože měla ráda staré tradice. Emmanuelle se sestrou jí se svíčkami pomáhaly a modlitby zpívaly spolu s ní.

Na adrese, na které žena zastavila, stála oprýskaná úzká budova s dlouhými schody ke vchodovým dveřím a dalšími schody uvnitř. Jejich byt byl v šestém podlaží, výtah v domě nebyl. Všude byl slyšet hluk obyvatel, pokřikování hrajících si dětí i pláč malých miminek. Takové zvuky neslyšeli Emmanuelle s Jakobem celá léta. Zvuky normálního lidského života. Emmanuelle byla zjevně v šoku. Úplně zapomněla na něco tak běžného. Děti v koncentračním táboře se povětšinou chovaly velice tiše. Bály se na sebe jakkoliv upoutávat pozornost, pokud tam vůbec nějaké byly. Většina dětí v Buchenwaldu byla totiž zavražděna hned při příjezdu do tábora. Nehodily se, když nebyly schopné vykonávat těžkou práci. Naživu zůstaly jenom ty dvanácti třináctileté, jenom ty hodně velké, silné, které se daly použít pro těžké práce.

Jakob i Emmanuelle tiše poslouchali, jak se k nim domem nesou lidské hlasy. A po dlouhé cestě chodbou po schodišti konečně došli až ke svému bytu.

Byl to jediný, velmi skromně zařízený pokoj. Všechno bylo velmi prosté a staré. Skládací postel byla sklopená ke zdi a žena, která je doprovázela, jim ukázala jak ji rozložit. Bylo tu základní povlečení, několik roztřepaných ručníků a dva tenké polštáře. V kuchyňce objevili dva hrnce a promáčknutou konvici. Nábytek působil staře a byl hodně používaný. Měli však všechno, co v tu chvíli potřebovali. Odložili si zavazadla a rozhlédli se kolem. Byt měl okno do dvora a byl tmavý. Přímé slunce sem nešlo vůbec. Jakob pochopil, že nájem musel být opravdu hodně nízký, ale měli střechu nad hlavou. A navíc ho hned napadlo, že až budou po roce muset platit nájem sami, bude jim vyhovovat, že moc neutratí. Tou dobou už by měli mít díky práci našetřené dostatečné peníze. Tak to bylo dohodnuté s Rosenovými. Předpokládali, že koncem roku už se o sebe Jakob a Emmanuelle dokážou postarat sami. Darem od nich byla plavba přes oceán, vstupní doklady, jednopokojový byt na jeden rok a práce pro oba dva. Veškeré ostatní výdaje si budou muset hradit sami, jídlo, lékařskou péči, oblečení, dopravu. Harry Rosen jim ve svém dopise napsal, že je to maximum, co pro ně může udělat. A Jakob byl Rosenovým vděčný. Zachránili je před životem z milodarů v jejich původních vlastech. A tam by možná vůbec nedokázali sehnat práci ani byt za takovou cenu, kterou by si mohli dovolit.

Když se pak ještě porozhlédli po bytě a objevili miniaturní koupelničku, která však byla rozhodně o mnoho lepší, než společná latrína pro víc než tisíc lidí. Vydali se zase s pracovnicí humanitární organizace dolů k jejímu autu. Žena je dovezla do čtvrti, kde byly textilní podniky a také továrna Harryho Rosena. Bylo to na západní Sedmatřicáté ulici ve staré cihlové budově. Nahoru vyjeli nákladním výtahem. Pracovnice humanitární organizace jim cestou vysvětlila, že ten druhý pár, který Rosenovi rovněž sponzorují, přijel už předchozího dne a mají byt v ošklivějším domě, než je ten jejich. Libovala si, jak je od Rosenových laskavé, že se rozhodli sponzorovat dvě dvojice a že jim pan Rosen i poskytl práci.

V recepci na něj čekali asi dvacet minut. Pak se konečně objevil. Byl to kulaťoučký, malý plešatý muž s usměvavýma očima. Na sobě měl košili, kravatu a šedý oblek. Každému podal ruku na přivítanou. Jakob mu poděkoval plynulou angličtinou. Emmanuelle však stála jako zařezaná. Měla obrovský strach, že si to pan Rosen rozmyslí a pošle je zpátky. Harryho velmi překvapilo, jak dobře mluví Jakob anglicky, byť s nepatrným britským přízvukem. To se naučil v elitních školách, do kterých chodil. Jakob ujistil pana Rosena, že i Emmanuelle se anglicky naučí velmi rychle, že se o to velice snaží. Sám jí dával hodiny angličtiny.

Harry jim oznámil, že by měli začít pracovat hned následující den v osm ráno. Emmanuelle slíbil vzít mezi svoje švadleny a šičky, takže jim mohla ukázat, jak umí vyšívat, našívat perličky a krásně ručně šít, a také jak dobře umí šít na stroji. Šiček měl Harry celou řadu.

Jakob se zeptal svého nového šéfa, k jaké práci přidělí jeho. Dodal, že jeho silnou stránkou je cokoliv, co má co společného s matematikou a financemi, když několikrát trávil studentskou praxi v otcově bance.

„Na to tu máme účetní,“ poznamenal Harry a vypadal v tu chvíli velmi zaneprázdněně. „Nevěděl jsem, že umíte tak dobře anglicky,“ prohodil omluvně.

„Napsal jsem to do svého životopisu,“ namítl Jakob věcně. I když přijímal od Harryho charitativní pomoc, byl pořád člověk a měl právo na to, aby se s ním zacházelo s úctou.

„Hm, no, asi jsem si ho nepřečetl dost pečlivě. No nic, budete pracovat v našem týmu pro údržbu. Víc pro vás udělat nemůžu. Ale i tak je to práce a dostanete zaplaceno,“ odbyl ho.