Copyright © Marcela Mlynářová, 2020

Illustrations © Tereza Budilová, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6461-5

Všichni s obrovskou péčí opravujeme a upravujeme trvalá i víkendová obydlí, pravidelně a zodpovědně poskytujeme veškerý servis čtyřnohým i čtyřkolovým miláčkům, leč naprosto pomíjíme vlastní tělesnou schránku, měnící se tím pádem pomalu a nenápadně v trosky. Většinou se ozve, až když už ji na rozdíl od hradů nemá smysl ani zakonzervovat.

A proto pečujme i o sebe, vždyť ve skutečnosti jsme sami sobě jediným neodcizitelným majetkem.

Trénink sebezáchovy

Po krátkou dobu jsem měla oprávněný důvod se domnívat, že je ze všech léčebných ústavů nejpřijatelnější pobyt v blázinci.

Když mého před třiačtyřiceti lety manžela připravil vlastní všehoschopný, a proto všemi obávaný bratr o byt, zakotvil v garsoniéře svého kamaráda. Nedávno ji musel opustit, což nečekal, a tak přišel o jedinou jistotu střechy nad hlavou. Pražské domovy důchodců byly přeplněny, a protože jsme s dcerou, postiženou abnormálním sociálním cítěním, při němž o otce v jeho nemohoucnosti způsobené rezignací na život pečovala, nepovažovaly bezdomovci oblíbené resorty pod mosty a v křovinatých místech s možností igelitových bungalovů za důstojné, obrátily jsme svůj zájem k mimopražským seniorským zařízením. Uspěly jsme na Vysočině.

„Jak dlouho to s nimi vydržíš a jak dlouho oni vydrží s tebou?“ napadlo mě, když jsem ho převezla a dcera podstupovala formality příjmu. Neuběhlo ani čtrnáct dní a vedení oznámilo, že je pro pobyt v ústavu nežádoucí. Vojenský dril se vstáváním v sedm hodin a tvrdším zacházením mému Bývalému nevyhovoval tak dalece, že se začal bouřit a nakonec všechny včetně ředitele poslal do velmi nelichotivých míst. Během měsíce byl převezen do pražských Bohnic. Tak trochu jsem ovšem nechápala, proč si transport, o němž jsme se dozvěděly, až když už proběhl, musel zaplatit, a to ve výši odpovídající pronájmu známé luxusní limuzíny s prodlouženou, od řidiče oddělenou částí vybavenou barem, gaučem a občas i dámskou společností. Přes všechny peripetie zněl po další změně adresy jeho hlas v telefonu klidně, až spokojeně.

Když jsem poprvé navštívila bohnický areál a posléze příslušný pavilon, nebylo možné přehlédnout, že se sem po dlouhá desetiletí neinvestovala ani koruna. Tento fakt po překročení prahu ustoupil do pozadí díky personálu, který s pacienty jednal jako s malými dětmi. Obavy z obdoby prostředí Formanova skvělého filmu Přelet nad kukaččím hnízdem se rozplynuly, když od sester i z kruhu různě vyšinutých pacientů zazníval převážně smích. Při zachycení jemných povelů: „Tady si, pane inženýre, hačněte…“ „Váš pokojíček není tady, ale za rohem, pane architekte…“ jsem navíc zjistila, že je společnost velice různorodá, a to od kdysi notorických pijanů po uhlazené intelektuály, u nichž promilové scestí nebylo výjimkou.

Bývalý si pochvaloval nejen možnost spát do devíti hodin a laskavé zacházení, ale i jídlo. Jeho první a zatím jediná reklamace zazněla z telefonu až po pár dnech. Stěžoval si, že v devět večer se dveřmi proplížil pan architekt se špatnou orientací a lehl si k němu na postel. Můj smích se ještě víc rozhlaholil, když dodal: „Zklidni se. To je vážná věc. Víš, jak jsem se bál, co bude třeba po mně chtít?“

„No…“ ozvala jsem se po nabrání dechu. „Všichni jste tam na stejný lodi, a tak si můžete ze zdvořilosti občas vyhovět, nééé? A jak jsem si všimla, pan architekt je docela fešák,“ popíchla jsem ho, i když jsem po návštěvě Bohnic příliš dobře věděla, že pánské osazenstvo už kromě slz nemá co ronit. Navíc to bylo místo, které obdivuhodně dokázalo potlačit všechny sociální rozdíly. Výrazy inteligence při úvahách a dementů, kteří jich nebyli schopni, se vzácně shodovaly.

Při stresech současné doby, nemilosrdně drtících naše nervové buňky, je vysoce pravděpodobné, že ve zdech psychiatrických zařízení skončí většina lidí. I na mne, víc už pražského hosta než starousedlici, doléhala spousta negativních událostí. Mezi ně, pokud pominu zběsilosti odehrávající se na politické scéně, patřila epidemie havarijního stavu kanalizace, po ní ulic a nakonec mostů, kdy už tak téměř neprůjezdnou Prahu postupně svírala jedna uzavírka za druhou. Když k nim přibylo zablokování Vinohrad s vyloučením veškerého provozu z důvodu soukromého pohřbu za asistence policejních kordonů, napadlo mě, zda psychokolaps už nepostihl i za akci zodpovědné osoby příslušného úřadu. Okázalému rozloučení s členem světské rodiny Kočků, který v opilosti při jízdě v protisměru zabil sebe i nevinného člověka a v případě přežití by si odseděl patnáct let, chyběly v porovnání se státním obřadem už jen salvy. Jsme skutečně zemí neomezených možností, ovšem jen v případě, že na ně máme.

Abych předčasně neskončila ve stejném pavilonu jako drahý Bývalý, rozhodla jsem se chmury rozptýlit a s uvolňujícím pocitem neplánovaného v sobotu dopoledne sedla na Hájích do prvního přistaveného autobusu, aniž bych věděla, kam jede. Když jsme míjeli místa, která jsem neznala, což mě nemrzelo, protože se jednalo o spoustu na sebe navazujících firem, uviděla jsem před jednou z nich nastoupený několikařad lidí svíjejících se při stále dokola opakovaném úkonu připomínajícím jógové vítání slunce. Bylo mi jich líto, protože jsem věděla, že je spolu s mnoha dalšími, co mají nakročeno do světa mimoreálií, už pro přetíženost nebude kam umístit.

Vystoupila jsem na konečné u Smíchovského nádraží a kolem bývalého lihovaru zamířila k Vltavě. Byl jasný, zato pořádně mrazivý den, a proto jsem na upravené stezce s výhledem na řeku přímo hltala teplo v tomto období už líných paprsků. Tak jsem došla k cyklistické odbočce do Hlubočep, a ač nesedíc v sedle, něčím nedefinovatelným přitahována uhnula.

Odjakživa jsem toto neznámé místo považovala za díru všech děr a sama sobě nedovedla odpovědět na otázku, co tu chci najít za zázrak. Po chvíli se přede mnou objevilo rozcestí bez označení, a tak jsem přibrzdila. „Jděte vlevo, tam je to hezčí… Za chvilku vás doběhne jeden osmdesátník. Za Smíchovem jsem ho taky předjel. Je to bejvalej olympionik a i v těchhle letech trénuje každej den,“ vysypal na mě zcela neznámý usměvavý cyklista a znovu šlápnul do pedálů.

Olympionika jsem propásla, protože jsem po pár metrech odbočila k jakémusi zámečku, který se v upraveném kabátě vyhoupl za zatáčkou na skalním svahu. Prošla jsem jeho nevábným podzámčím se skladovými boudami a pneuservisem a pak jsem kolem reklamního transparentu na pivovar Černá Hora, založeného prý roku 1298, vystoupala pár schody na nádvoří. Restaurace se zavřenými dveřmi byla sezonní, ale zato jsem se dozvěděla, že se zámek jmenuje Slovanka a patřil rodině Hergetů. Další podrobnější popiska uváděla, že když se středověké město začalo měnit na metropoli, měl Franz Anton Leonard Herget za sebou řadu projektových zkušeností. Jeho nejznámějším dílem je cihelna na Kampě, z níž náš novodobý kapitalismus udělal jednu z nejdražších restaurací. Navíc byl už v šestadvaceti letech profesorem na Stavovské inženýrské škole, dnešní ČVUT. Zemřel roku 1800.

Zámeček byl nejen rodinným sídlem, ale i viničnou usedlostí. Hergetům patřil do dvacátých let dvacátého století, kdy jej od nich zakoupil továrník John. Po roce 1945 byl objekt zestátněn. Jak jinak. Tento rok jako symbol začátku likvidace veškeré kultury a všech hodnot by si zasloužil velký varující pomník. Ti, co to zapříčinili, by zasloužili odpovídající trest.

Znechuceně jsem opět kolem obludných hangárů sestoupila na původní cestu a dusíc v sobě násilnické choutky kráčela dál. Náladu mi zvedla informace, že mířím k Prokopskému údolí, jednomu z nejkrásnějších v Praze, že hloubka kaňonu ve vápencových skalách s několika jeskyněmi ukrývajícími pozůstatky života prehistorických lidí i zvířat dosahuje sedmdesáti metrů a že u deset metrů hlubokého jezírka se mimo jiné točila i jedna ze scén filmu Pelíšky.

Už pozitivně naladěna jsem po dalších minutách stanula před unikátním obrovským viaduktem s mnoha oblouky. Jedním z nich jsem prošla na upravené prostranství kulturní památky klasicistního venkovského stylu s toskánskými sloupy, k Raudnitzovu domu. Od něj jsem pokračovala na hlavní Hlubočepskou a stejně upravenou ulicí s dekorativní skálou v pozadí se dostala k hospodě

U Zábranských. U ní jsem na popud další značky stočila kroky vpravo. Nově vypadající objekty této uličky směřující k Prokopskému údolí byly natolik citlivě řešeny, že celkový ráz nerušily. Za další částí historického viaduktu mě konečně uvítalo Prokopské údolí v bílém námrazovém hábitu s řadou zazimovaných, v teplém období určitě útulných hospůdek, na které navazovala bezlistá, při absenci barev poněkud smutná příroda. Ten první dojem zmizel, když občasné paprsky pronikající z azurové klenby nasvítily ojíněné krajkoví na větvích stromů a tím vytvářely úchvatné obrázky se zimním motivem.

Obklopily mě nádherné vysoké skály a hned u první z nich mi infopanel zvěstoval, že stojím v části Daleje pod bývalým kostelíkem sv. Prokopa, který roku 1711 zasponzoroval kníže Adam Schwarzenberg. Kostelík byl stržen a na jeho místě se tyčí jako vzpomínka mohutný dřevěný kříž. V boční jeskyni, do níž jsem vlezla, údajně pobýval do josefínských obstrukcí poustevník.

V tom romantickém zákoutí s nakažlivou schopností povznést se nad všechny problémy světa se najednou objevil tak neromantický lom, že ve mně jeho administrativní krabice ihned probudila pyrotechnické vášně. Raději jsem odvrátila zrak a podél Dalejského potoka zrychlila tempo.

Minula jsem další lákavou restauraci s poutači Ráj vína v zimním spánku, znovu a znovu žasla nad vápencovými útvary v jednom místě i s pamětní deskou Jaroslava Foglara, ale avizované jezírko stále nepotkala. Po dalším kilometru začala pěšina stoupat, za torzem rozlehlého kamenného statku vykoukly první klukovické chalupy ukončující kaňonový zážitek, a tak jsem se na vodní plochu zeptala právě procházejících manželů. „Jezírko je až dole v blízkosti viaduktu. Ale pozor. Není k němu směrovka, jen nenápadná cestička. Musíte si to ohlídat nebo se zase zeptat.“ Poděkovala jsem, otočila se a vydala se zpět. Cestou mi došlo, jak strašně jsem Hlubočepům křivdila, a už teď se těšila na jaro, abych si je vychutnala v plné kráse.

Sluníčko se odklonilo a mezi skalami začala být zima jako v lednici. Přesto jsem se na okamžik znovu zarazila u jinovatkou pokryté loučky s pro mne nepochopitelným názvem – Klukovické koupaliště. Popošla jsem až ke břehu potoka s mělkým korytem, poskytujícím maximálně možnost cachtání, což ve mně rozhodně nevyvolávalo představu koupání, natož koupaliště. V tu chvíli jsem netušila, že se brzy dočkám vysvětlení.

Opodál zastavili dva cyklisté dávno za zenitem, které nekompromisní věk kromě šedin obdařil i nedoslýchavostí, kvůli níž namísto rozmlouvání hulákali. „Tak si představ, že tady dřív stávala stěna zachycující vodu a nad námi bejval rybník. Co my se tam vyblbli…“

„A jak je to prosimtě dlouho?“ vyslal neznalec údolí dotaz k pamětníku místa.

„No… padesát let určitě,“ zněla odpověď a já se rozesmála. Slyšet ji jakýkoli teenager, zcela jistě by dotyčného považoval za vrstevníka ve vápenci se dosud vyskytujících zkamenělých trilobitů.

Tajemně působící jezírko mezi hladkými skalními stěnami jsem našla bez další asistence, a ignorujíc mráz dokonce u něj poseděla na lavičce. Prostydla jsem ale tak dokonale, že mě nezahřál ani dav v MHD. Zabrala až horká koupel a grog. Přesto byla pro mne náplň dne úžasným odreagovadlem.

Mrazy, které bylo možné zatím nazvat přijatelnými, přes noc spadly k -20 °C, a tak jsem opět zcela neplánovaně s nejnutnějším proviantem skočila do Karkulky a po seškrábání ledu z oken upalovala na chalupu. Představa dosud nezatepleného, jen deskou přiklopeného, a tudíž určitě popraskaného venkovního vodovodního rozvaděče mě nutila držet plynový pedál na podlaze tak urputně, že jsem cestu po suché silnici v holomrazu zvládla v rekordním čase. Naštěstí hororové vize zůstaly jen vizemi. Blahem bez sebe jsem po celkové kontrole šachtu s trubkovým bludištěm zacpala starou prošívanou, k tomu účelu vyřazenou peřinou, uloženou v mimozimním období v dřevníku, přes ni položila igelit s dřevěným poklopem a vše ještě zajistila letitým propíchnutým bazénem. S dobrým pocitem, že mohou uhodit i arktické mrazy, jsem odkráčela do sklípku se stále stejnou teplotou pro lahvičku vína a teprve pak roztopila kachláky. Je zajímavé, že vinný mok vždycky nejvíc chutná po úspěšném vyřešení hrozících malérů.

Počasí bylo ale takové, že jsem po první číši láhev odnesla do chladné chodby, kamna naložila poleny a vyšla do terénu. Po odporném hluku, smradu a běsnění města ve mně ticho lesa vyvolalo stav naprostého uvolnění s radostí, že jsem a kde jsem. Courala jsem lesem nenasytně křížem krážem, až jsem se dostala k oboře bývalého, dávno opuštěného, kdysi Němci postaveného zámku. Skutečnost, že jeho oživení vzal nový majitel vážně, vyplynula z fotopoutačů na stromech, které procházející informovaly, co se na tom kterém místě nacházelo. Jeden upozorňoval na pstruhové jezírko zásobující zámeckou kuchyni, další o kousek dál u podstatně větší, teď zamrzlé vodní plochy na oblíbené projížďky lodičkami. Co mě skutečně dostalo, byla před zámkem umístěná plastová projekce původního stavu objektu i celého parku s konečným datem vzkříšení v roce 2030. Během letní sezony proběhly náročné terénní úpravy s obnovením příjezdové části se založením záhonů a vysazením stejného typu keřů. Mezi nimi už stála replika pavilonu, jehož tvůrci v betonovém základu obtiskli své dlaně.

Všichni měli můj obrovský obdiv. Znovu jsem se přesvědčila, že nadšení dokáže překonat i odrazující dlouhodobá řízení, při nichž – zvlášť v případě stavebního povolení – člověka občas napadne, zda v sobě příslušné úřednice nedusí zášť, že někdo chce dokázat víc než jen prošoupat svým léty rostoucím zadkem několik židlí a zuby nehty chránit nevymýtitelné korupční dědictví.

Aniž bych se na čemkoli podílela, proběhl mnou pocit hrdosti za všechny, co odvedli skutečně kus práce. U zatím netknuté ruiny zámku mi bylo jasné, že se střádá do kasičky a veleboom nastane v okamžiku, kdy hotovost bude odpovídat rozpočtu. Znovu jsem se vrátila k dřevostavbě fortelného bílého altánu s kopulovitou, plechem pokrytou střechou, posadila se na jedné z obvodových laviček a se zájmem pozorovala tu zázračnou a vzácnou přeměnu, kdy zdevastované hodnoty začaly pomalu vstávat z popela.

Najednou přijely dvě dívky na koních, s naprostou samozřejmostí uhnuly na pečlivě upravené písčité cestičky mezi záhony a zase odcválaly. Prohlubně po okovaných kopytech tak narušily celek, až jsem se zvedla a jednu po druhé zahrabala a vyrovnala, i když jsem věděla, že se tu holky bez estetického vnímání můžou kdykoli objevit znovu. Můj hluboko zakořeněný smysl pro krásu a úctu k něčí práci mi nedovolil dřív odejít.

Po uvedení pěšin do původního stavu jsem rovnou namířila mezi vysoké smrky a jejich hustým porostem, v němž se sem tam mihla tichá srnčí zvěř, ale i hluční divočáci, dál k chalupě. Jak jsem očekávala, uvítala mě prohřátým útulnem. Rozestlala jsem, umyla se, stolek u gauče obložila konzumačními rozmazovadly včetně vína a po naložení do kamen skočila pod peřinu. Všechno jsem vypila, téměř všechno snědla a pak při praskání dřeva a tichých country melodiích podbarvujících atmosféru tvrdě usnula.

Ráno mě záře pronikající závěsy vytáhla z podduchní a já se po jejich rozhrnutí zmohla jen na obdivné „jééé“. Krvavě zbarvená obloha nad špičkami smrků jen uvedla jako předskokan Mistra hvězdných manýrů, jímž bylo stejně krvavé slunce. Vyhouplo se po půlhodinové, diváky napínající pauze. Když ze svého úhlu ozářilo prostor pod krbem, uviděla jsem na bílé, jinovatkou pokryté trávě něco, co tam nepatřilo. Hodila jsem přes sebe bundu, vklouzla do venkovních vietnamských pantoflí a pádila si zchladit zvědavost. Byla to ohryzaná srnčí noha. V námraze otištěné stopy jsem dobře znala ze šumavského návštěvnického centra.

„Vlci… tak přece,“ pronesla jsem téměř s pýchou, že si právě u mě uspořádali noční raut. O tom, že se v okolí objevila jejich smečka, mě jako první informovala má známá z Rumburku a po ní díky fotopastem i lesáci. Oznámili mi to opatrně, aby mě nevyplašili, a o to víc je zaskočilo moje nadšení. Zjevně o mně zapochybovali, když jsem jim sdělila, že bych tu s radostí uvítala i toho valašského medvěda, kterého už měsíce marně honili kolem Halenkova jejich kolegové s odchytnou klecí. Jsem přesvědčena, že zvířata mají víc rozumu než lidé (zvlášť někteří), a chlupáčovi, který si s pronásledovateli v zeleném evidentně hrál, jsem maximálně fandila.

Chvíli jsem ještě prozkoumávala terén i stopy vedoucí od smrků i k nim. „Taky jste mi mohli kus kejty nechat, vy krkouni,“ zvolala jsem se smíchem, popadla okousanou nohu i s kopýtkem a odnesla k ohništi, abych ji po oblevě zahrabala. Teprve pak jsem si uvědomila, že mi bosá chodidla pořádně prokřehla, a chřupající jinovatkou jsem proklouzla k chalupě. Zatopila jsem, pod peřinou při horkém čaji s rumem jim vrátila odpovídající teplotu a teprve pak definitivně vstala, abych zlidštila svou vizáž.

Po snídani nabalená jako Eskymák jsem pod modrou oblohou ledovou přírodou vyšla tentokrát opačným směrem. Přes námrazou pocukrovaný les a louku s množstvím zvířecích stop jsem se dostala nad malou, převážně lufťáckou osadu a po další široké louce s nádhernými výhledy k Němcům začala stoupat opět k lesu do místa s názvem Na Číhané.

Sluneční paprsky ale rozhodly o změně trasy a já stín mezi stromy vyměnila za mnohem příjemnější pohyb v jejich záři.

Tak jsem pomalu dokráčela až k samotě, o níž jsem věděla, že patří jakýmsi Pražákům. Kolem ní jsem pravidelně chodívala do Brtníků a pokaždé obdivovala její upravenost a polohu. Teď jsem se zděšením stanula před spáleništěm, z kterého zbyly jen očouzené obvodové zdi a pár černých trámů původního krovu. Pohled o to smutnější, když jsem si uvědomila, s jakou péčí a láskou byla chalupa udržovaná.

O několik metrů níž jsem narazila na chaty, které tu nebývaly, a nedá se říct, že by do tohoto romantického zákoutí právě zapadaly. Bez soklu posazené na podpěrách působily jako malé skladištní buňky. Když jsem se před první z nich zastavila, vylezl ze dveří asi dvacetiletý kluk s celkem oprávněnou zvědavostí, co tu dělám. Zklidnil se, až když jsem mu řekla, že tu chalupařím a jsem právě na procházce. „Víte… támhletu samotu nad náma někdo podpálil před deseti dny a minulej tejden si to zopakoval u mýho bráchy pode mnou. Táta tu koupil parcelu pro sebe a nás dva, abysme měli kde bejt, pomalu to tu dáváme dohromady a teď tohle…“ Během rozhovoru se k nám po polní cestě vyšplhala červená škodovka, z ní vystoupil jakýsi chlap a mávaje průkazem veterinární správy spustil: „Dostali jsme udání, že tu týráte zvířata. Můžete mi je ukázat?“ Rozloučila jsem se a kolem prostorného kotce se dvěma rozdováděnými krásnými mohutnými vlčáky začala sestupovat do údolí. Přesto mi to nedalo a na zástupce veteriny jsem zavolala: „Tak tihle krasavci podvýživou a týráním rozhodně netrpí!“ Na nešťastně vypadajícím klukovi bylo vidět, jak ho má podpora povzbudila.

Ze samoty zbylo aspoň něco, zato z vypálené chatky vůbec nic. U obdélníku ze sazí a popela můj stín podezření dostal jasný tvar. Stavby někomu vadily natolik, že se rozhodl je srovnat se zemí. Najatý palič, neznalý okolí, se spletl, odnesla to nad nimi posazená chalupa Pražáků, a proto se vrátil. Ano, také mám často chuť nevkusné a vadící vyhodit do povětří, zapálit, zbourat a zničit, ale jen v představách. Místní likvidátor vášně neuhlídal. Byla jsem přesvědčená, že ten, kdo sem poslal veterináře, je i autorem zkázy. Byla to další zkušenost potvrzující, že někteří lidé jsou horší než dravá zvířata. Zlatí vlci!

Rukou jsem si na zadku prověřila futrál s pistolí, ještě jednou se pokochala skvostným prozářeným panoramatem a s touhou po romantice okořeněné adrenalinem vykročila k lesu s vlčími nájemníky. Sice jsem je nezahlédla, ale ke štěstí mi stačilo i těch pár stop, na které jsem narazila. Až v teple chalupy mi došlo, že šoky různé intenzity nás zastihnou nejen v ruchu společnosti, ale i v přírodní izolaci.

Další, týkající se mě, se dostavil následující dopoledne, když mi před dřevníkem zadrnčel v kapse odporný mobil. „Na základě výslechu je nutné, abyste si u nás vyzvedla doručenku do nemocnice,“ vyplivlo na mě sluchátko informaci sestřičky z nedávno navštívené gynekologie. „A do prdele…“ byla má jediná úlevná reakce, leč po další větě, že věc spěchá, jsem protistranu uklidnila, že přijdu druhý den. Naložila jsem koš, odvlekla ho do chalupy, prodrala se zakuklenou šachtou k uzávěru vody, složila věci a po zabednění dveří a vypnutí proudu namířila ke Karkulce. Nastartovala jsem, oškrábala okna a svůj oblíbený minisvět opustila.

Už hrbolatá cesta, po jejíchž ledem pokrytých kamenech jsem ustřelovala tu vlevo tu vpravo, byla předzvěstí, že ani jízda po lesní asfaltce nebude žádná legrace. Když jsem na jejím okraji vystrčenou nohou zjistila, že právě vjíždím na kluziště, zmobilizoval ve mně tento fakt všechnu opatrnost. Po jedničce jsem zařadila druhý kvalt a na ten se doslova proplazila do i z kopce, pod nímž už mě veškerých obav o Karkulčiny plechy zbavila prosypaná okreska. Humus, který se špinavou solí na sebe nabalila, spláchl mělnický slejvák, a tak jsem před domem zaparkovala, jako bych přijela z mycí linky. Odpoledne jsem důkladnou očistu podstoupila i já, abych si ráno stejně nablýskaná jako Karkulka mohla s důstojností odpovídající mému věku vyzvednout v ordinaci ono lejstro.

V krátké době opět nová lékařka neznámého původu, vypadající jako Vietnamka, leč do telefonu mluvící lépe rusky než na mě česky, byla důkladná, až přepečlivá. Nabrání vzorků cytologie, což se dřív odehrávalo za pomoci sice nepříjemných háků, zato během chvilky, bylo u ní nekonečné. Vložila do mě cosi tak rozpínajícího, že bych v pro ni uspokojivé fázi mohla porodit hrocha, a pak se přes jakýsi přístroj zahleděla do mého nitra se stejným zaujetím, jako by v něm sledovala minivideo s právě finišujícím akčním nervákem. Nedalo mi to a občas jsem pokukovala, zda si k tomu nezapálila cigaretu. Když ze mě obloukovou obdobu heveru vyndala, zjistila jsem, že mé týrání trvalo půl hodiny. Raději bych podstoupila znásilnění. Ovšem jen čistým, voňavým, charismatickým chlapem.