© Jaromír Jindra, 2019

ISBN 978-80-7617-794-9

Památce mé ženy Elišky (1947–2016),

jejíž životní příběh

se stal částečnou inspirací

pro tuto knihu

Osoby v této knize stejně jako jejich činy jsou skutečné,

třebaže jména jsou smyšlená.

KAPITOLA PRVNÍ
(červen – červenec 1968)

KONEČNĚ TO MÁM ZA SEBOU, jsem dospělá!

Dokonce to mám, jak se říká, černé na bílém. Olga rozzářenýma očima pohladila park před gymnáziem a ještě dřív, než udělala první krok na cestě k domovu, se rukou i očima přesvědčila, zda má v pootevřené diplomatce desky, do nichž uložila svůj největší poklad: maturitní vysvědčení.

Tenhle papír ji stál čtyři roky života. Pro člověka, kterému je teprve osmnáct, čtyři roky znamenají hodně. Několik posledních měsíců se jí často zdálo o tom, jak skládá pověstnou zkoušku z dospělosti. Ráno se probouzela zmáčená potem a jen ona věděla, jak děsivý sen to byl. Kdo ví, jak dlouho se ještě bude v noci probouzet s pocitem strachu, že neodmaturuje… Teď má tohle martýrium konečně za sebou a nejraději by doširoka rozevřela náruč a objala celičký svět, každého, koho potká a všem, úplně všem vypověděla svou radost…

Teď má před sebou poslední prázdniny. Vlastně půlprázdniny, protože už začátkem srpna nastoupí do svého prvního zaměstnání. Když to říkala holkám ve třídě, nevěřícně kroutily hlavami. Podle nich je Olga studijní typ a některé doufaly, že se spolu sejdou na nějaké vysoké škole; většina z nich měla namířeno na „pajďák“, jak říkaly pedagogické škole, některé si troufly na lékařskou nebo filozofickou fakultu do Prahy. Jenže Olga chce být novinářkou a právě proto nastoupí do redakce jako elév, tedy cosi jako novinářský učeň… Dostat se na novinářskou fakultu, to není jen tak! Tohle studium není pouze o zájmu, ale především o talentu a to, zda ho někdo má nebo nemá, se pozná vždycky až v praxi. Proto se musí Olga nejprve rok otrkávat mezi zkušenými novinářskými matadory, získat doporučení redakce a teprve pak se může hlásit k přijímacím zkouškám na fakultu…

Kde udělat praxi, to je v tomhle kraji, novináři takřka nepolíbeném, veliký problém. Své občasníky tu připravuje jen několik velkých průmyslových podniků a tam stačí jeden redaktor sotva na půl úvazku. Pak je tady krajský deník, ale ten je v režii krajského výboru komunistické strany.

Olga si vzpomněla na podvečer, kdy se o tomhle problému zmínila před svým otcem. O žádné novinařině nejdřív nechtěl ani slyšet a doporučoval, aby šla na architekturu a stala se tak pokračovatelkou rodinné tradice.

„Snad se nechceš s nimi umazat?!“ nevěřícně kroutil hlavou. „Nebo jsi zapomněla?“

Nemusel říkat nic víc, Olga především z vyprávění dobře znala jeho názory na bolševiky, stejně jako slýchala o všem zlém, čím poznamenali jeho život už krátce poté, co se prodrali k moci.

„Kdepak,“ zašeptala a pohladila otci ruku, položenou na desce stolu, „jak bych mohla zapomenout? Ale poraď – kde mám dělat praxi, když tady žádné jiné pořádné noviny nejsou? A bez aspoň jednoroční praxe se na fakultu žurnalistiky nedostanu.“

Chvíli uvažoval – nejspíš jí na téhle zvláštní práci opravdu záleží, není to jen chvilkový nápad potřeštěné holky – a pak přislíbil, že se poradí. Neřekl s kým, neřekl kde, ale Olga byla přesvědčena, že táta, ten její jedinečný a úžasný táta, najde řešení.

Celý týden byla jako na jehlách, až se otec jednoho dne posadil vedle ní a řekl: „Snad by to šlo…“

Nemusel ani slovíčkem naznačit, hned věděla, co má na mysli. O to víc mu visela na rtech.

„Víš, ono se toho od ledna přece jenom hodně změnilo,“ začal vysvětlovat. „Jde to ztuha, pomalu, ale jak se říká, začínají se lámat ledy. Je zrušená cenzura, otevřeně se mluví i píše o komunistických zločinech padesátých let, prý se uvažuje o povolení soukromého podnikání – no nevím, třeba z toho nakonec nic nebude, ale jak povídám, lámou se ledy. Dozvěděl jsem se, že se dají očekávat velké změny i v redakci krajského deníku.“

„Opravdu? A jaké?“ chtěla vědět ještě dřív, než stačil dokončit.

Pochopil její nedočkavost a pousmál se nad tou dychtivostí mládí. Když byl v jejím věku, nebyl jiný. Kdyby si někdy nebyl jistý, že Olga je jeho dcera – a on přitom neměl sebemenší důvod o tom kdy pochybovat – tak teď se genetický odkaz projevil v plném světle. Málem pronesl nahlas svou oblíbenou větu: Genetika je pěkný svinstvo!

„Nebude to nic menšího, než že deník přestane patřit komunistům a stane se z něj tiskový orgán Národní fronty!“ odpověď zněla takřka triumfálně, ale Olga nechápala.

„A v tom je nějaký rozdíl?“

„To tedy je. A veliký!“ musel to dceři vysvětlit. „Národní fronta, to sice je především bolševik, ale také všechny další politické strany a ohromné množství společenských organizací jako třeba Svazarm, zahrádkáři, včelaři, odborové hnutí, svaz mládeže a co já vím kdo všechno. Ti všichni budou napříště ovlivňovat konečnou podobu novin. Už nebudou komunistickou hlásnou troubou – rozumíš? Možná že se komunisti dokonce budou muset vzdát té svojí vedoucí úlohy, co si ji dali do Ústavy…“

„Promiň, tati, ale nějak mi uniká, zda tedy souhlasíš nebo nesouhlasíš, abych v novinách taky pracovala…“ Dívala se na otce a dychtivě očekávala konečný verdikt – má se snad vzdát svého velkého snu jenom proto, že uslyší z jeho úst rozhodné ne?!

„Na sekretariátu naší strany mi řekli, abych se nebál a tebe do té redakce poslal. Dokonce se tam za tebe přimluví.“

Olga zajásala a v té veliké radosti hned otci vlepila upřímnou hubičku na tvář. Nemusel jmenovat, o jakou stranu se jedná, dobře věděla – třebaže jen z vyprávění že někdy dva roky po jejím narození, aby zarazil tlak, který na něj komunisté vyvíjeli, preventivně podepsal přihlášku do Československé strany socialistické…

Mezitím, co si na tohle všechno vzpomínala, došla k jejich domu, který se okny díval do kaštanové aleje, táhnoucí se do dálky v obou směrech a zakrývající svými hustými korunami výstavnou budovu železničního nádraží. Zamávala kaštanům, na nichž se začínaly nalévat první semeníky, a tím pohybem jako by jim sdělovala tu úžasnou novinu: Konečně jsem dospělá! A bude ze mne novinářka.

TEN RUČNĚ NAPSANÝ PLAKÁT, připíchnutý čtyřmi napínáčky do kůry kaštanu v místech, kde musel projít snad každý obyvatel městečka, se nedal přehlédnout. Olga se zastavila a zběžně očima přelétla text. V kavárně mladých se chystá text-appealový večer. Asi by se měla taky zajít podívat, poslechnout verše místních začínajících básníků, kteří se budou ucházet o přízeň stejně starých posluchačů, jako jsou sami. Kdy že to je? Aha, už zítra… Škoda, že jsem o tom nevěděla dřív, pomyslela si, třeba bych v sobě vydolovala špetku odvahu a zarecitovala něco ze své vlastní tvorby, ale takhle nebudu mít ani čas něco pořádného najít. I kdybych to nějak v rychlosti zvládla, jak se domluvím s organizátory? Kde je vůbec najdu?

Sotva na krok za ní se zastavil vytáhlý kluk, nejspíš ho plakát taky upoutal, a ještě dřív, než stačila pohodit hlavou a odpochodovat, to aby mu dala jasně na srozuměnou, že o společnost nikoho cizího nestojí, zaslechla, jak se zeptal:

„Přijdete?“

Měl příjemný hlas, a tak rázem škrtla původní ústupový plán a pootočila se tak, aby si mohla prohlédnout jeho majitele. Byl vytáhlý, snad víc než se slušelo s ohledem na celou jeho postavu, připomínající spíš chmelovou tyčku než dospívajícího muže. Vlasy trochu prodloužené až k ušním boltcům přecházely v módní úzké kotlety. Chlapecky upřímné oči měly hnědou barvu a nad nimi se klenulo úzké, avšak výrazné obočí. Nos se jí ale vůbec nelíbil; zdál se jí na konci zbytečně příliš široký, takové chřípí by snad slušelo vepři… Samozřejmě byl navlečený do džín a dokonce měl i stejnou bundičku opatřenou lesklými kovovými knoflíky s iniciálami BJ. Olga měla co dělat, aby se nerozesmála; nejen pro ten nepodařený nos, ale také kvůli klukovu oblečení. Každej správnej blbeček nosí z džínů obleček! vytanulo jí na mysli často užívané rčení.

Namísto odpovědi ukázala na ten jeho oblek:

„Z Tuzexu?“

Čekal odpověď na svou otázku, ale ne tohle… Rozhodilo ho to, ale jenom trošku.

„Tohle?“ protáhl a takřka provinile se podíval sám na sebe. „Kdepak, opatřil mi to kamarád. Cožpak já bych někde mohl přijít k bonům?“

„Kdekdo má takovou možnost a kdo ji nemá, tak si najde veksláka,“ připomněla.

„Jo tak,“ protáhl, „vy si myslíte, že mám někoho na Západě? Prozradím vám velké tajemství – nemám. Nebudete tomu asi věřit, ale z naší rodiny neměl po osmačtyřicátým nikdo důvod sebrat cennosti – kdyby nějaké byly – a zmizet za kopečky. Můj dědeček byl kočí, víte? Jezdil s jedním koněm a vozil lidem uhlí. Když v šestačtyřicátým začalo znárodňování, tak už neměl ani toho koně. Za války mu zcepeněl. Smutný osud, co?“

Přikývla. Začal jí být sympatický, přesto si ale neodpustila malou zlomyslnost: „To takhle vyprávíte každýmu na potkání?“

„Tak to vidíte,“ bezmocně rozhodil rukama, „docela jsem měl pocit, že zrovna vám můžu důvěřovat… No nic, poučení pro příště. Ale neodpověděla jste, jestli přijdete.“

„Snad. Ještě nevím,“ pokrčila rameny.

„Ale měla byste,“ řekl s hranou důležitostí v hlase. „Už kvůli mně.“

Ten chlapec má o sobě nejspíš hodně vysoké mínění! Schválně poodstoupila o krok dozadu a dělala, že si ho prohlíží. Stejně pozorně, jako kdyby si dala na skleněnou destičku pod mikroskop nějaký miniaturní a hodně nepříjemný hmyz. Kupodivu ho to vůbec nezmátlo.

„Kvůli tobě?!“ začala mu tykat. Tohle kdyby slyšela mamka, tak by skákala výš než kdejaký rekordman ve skoku o tyči… Naštěstí si nemohla v té chvíli na žádného vzpomenout. „Ani nevím, kdo vlastně jsi…“

„Dneska by ti moje jméno možná nic neřeklo,“ pronesl rádoby pateticky, „ale už po zítřku si ho bude opakovat celá Evropa! – No Evropa asi ne, ale tohle město docela určitě.“ Vzápětí vyprskl a při tom smíchu se trošinku prohnul a Olze se rázem nezdál tak zbytečně přerostlý ani hubený, dokonce i ten jeho nos už nebyl tak směšný a ona sama se přidala svým zvonečkovým smíchem.

„To jako proč?“ musela se zeptat. Ale jen to vyslovila, ťukla se do čela. „Jo tak, ty tam…“

„Hm, taky že jo. Přednesu několik ze svých veršů. Nechci se samozřejmě chlubit, ale takovej François Villon na mě rozhodně nemá!“

„Nejsi zrovna skromnej…“ povytáhla obočí.

„Skromnost nepatří mezi moje nectnosti.“

„A co ctnosti. Ty nějaký máš?“ Prostě si nedokázala odpustit jízlivé dloubnutí.

„Samozřejmě. Hned tři. Nekuřák, nepiják a nemrava!“

„Hm, k životu toho nejspíš víc nebudeš potřebovat,“ rozhihňala se Olga.

„Tak co, přijdeš si mě poslechnout, zatleskat a tak?“ do hlasu se mu zamotal nezaměnitelný přízvuk prosby přesto, že se ho snažil zakrýt.

„Tobě na tom ale nějak záleží…“

Koukla na zem, odkopla kamínek, který měl tu smůlu, že ležel zrovna u její botky, pak zdvihla oči ke klukovi.

„Když mě potom pozveš na čaj… nebo kávu,“ znělo to nadějně.

Po tváři se mu rozlil nehraný, takřka dokonalý výraz nezměrného štěstí. „Bude mi ctí, krásná neznámá,“ a šaškovsky se uklonil, až mu vlasy přepadly přes obličej.

„Olga,“ musela se přece představit, co by si o ní jinak pomyslel?

„Kamil,“ maličko, takřka neznatelně se uklonil s rukou přiloženou na srdce. Zvláštní gesto. Zatím ho ještě u nikoho neviděla. Vzápětí dodal: „Jsem Ženatý.“

Zarazilo ji to, nevypadal na víc než na osmnáct a že by už… Proč si s ní sjednává rande, protože tohle pozvání se za rande rozhodně považovat dá, když už je ženatý? Ten veliký otazník, co se usadil na její tváři, se rozhodně nedal přehlédnout a Kamil se rozesmál. Upřímně. Měl hezký úsměv, ale tím jen její rozpaky ještě vzrostly.

„Kdepak, nejsem ženatý, totiž, abyste rozuměla,“ začal kvapně vysvětlovat. „Já se jmenuji Ženatý!“

Ze všech sil potlačila úlevné vydechnutí, jistě by musel slyšet tu ránu, jak jí spadl kámen ze srdce.

„Až se opravdu oženíš, tak potom budeš co?“

Stál s bezradně pootevřenými ústy, nevěděl, co odpovědět.

„No přece – dvakrát ženatý!“ rozesmála se.

„Vlastně máte pravdu, jenže to hned tak nehrozí. Ledaže snad vy…?“ Byl to z jeho strany opravdu jenom pokus o žert?

Nechtěla dál riskovat, to aby si nezadala. Takže jen zašveholila:

„Zatím čau, Kamile. Zítra chci slyšet ty verše, za které by se – jak říkáš – nemusel stydět ani François Villon!“ ještě mávla rukou na pozdrav a odcházela.

Docela určitě tam stojí celý tumpachový a neví, co si myslet. Jen ať teď hezky přemýšlí, má na to celý den a kousek…

Vlastně ten kluk, Kamil, nevypadá zase tak špatně, dokonce mu docela sluší i ten nos. Co se jí na něm vlastně nezdálo?

V klubu mládeže bylo plno už dávno před pátou a všichni bez řečí dodržovali nepsané pravidlo – žádný alkohol, žádné cigarety. Sálem se nesl tichý šum, jen občas porušený hlasitěji proneseným zvoláním nějakého jména, to jak ti, kteří už měli zabraný stolek, přivolávali k sobě teprve přicházející známé.

U stolku sousedícího s tím, u kterého se posadila Olga, sedělo několik kluků, zabraných do vášnivé debaty, a ona si všimla, že před jedním leží Literární noviny, teď evidentně stranou jejich zájmu; naklonila se k tomu, co byl nejblíž.

„Smím?“ zeptala se a ukázala na časopis.

„Samozřejmě,“ odpověděl a už jí ho podával, aniž by se na Olgu pořádně podíval.

Na první straně ji zaujal zdánlivě nic neříkající titul Dva tisíce slov a karikatura Dubčeka navlečeného do lékařského pláště, který říká těhotné ženě s frygickou čapkou evidentně v našich národních barvách, byť provedených jenom černobíle: Za devět měsíců by to mělo být donošené. Pousmála se, zdálo se jí to vtipné. Prolistovala ještě několik stránek a pak časopis beze slova položila zpátky na sousední stolek. Nikdo si toho ani nevšiml. Ten dlouhatánský článek si možná přečte někdy v klidu doma, vždyť taťka Literárky taky odebírá.

Rozhlédla se po sále, a byl to dost otrávený pohled: už by se snad mohlo začít…

Na miniaturním improvizovaném pódiu stálo trochu stranou poněkud otlučené piano, pamatující snad ještě předválečnou slávu dávno neexistujícího salonního tanečního orchestru, možná právě toho, při jehož hudbě její budoucí otec prováděl dívku svého srdce, šeptal jí do vlasů dychtivá zamilovaná slovíčka, a kdo ví, třeba právě tady jí poprvé vyznal lásku. K pianu teď jen pár minut po páté usedla sotva dvacetiletá dívčina. Olga ji často vídala přicházet do kina, ve kterém byl ředitelem její báječný táta; ještě před tím, než ho nacisté jako vysokoškoláka poslali „na převýchovu“ do koncentráku, byl velkým filmovým fandou, a když po válce ve městě obnovili podle jeho projektu rozbombardované kino, přicházel jako jediný v úvahu do funkce jeho vedoucího, přestože měl své „běžné“ zaměstnání. Je to práce jenom po večerech, přesvědčovali ho, to zvládneš levou zadní! Tak to právě zvládá dvacátým rokem…

Dívčina působivě natáhla ruce před sebe, prolomila prsty a takřka něžně je přiložila ke klávesám. V okamžení sál ztichl a všichni okouzleně naslouchali jásavým tónům Beethovenovy Ódy na radost, jimiž zahajoval dnešní časný podvečer. Následovalo zdánlivě nekonečné defilé začínajících básníků, z nichž někteří své verše četli, jiní je se zanícením a často až příliš pateticky deklamovali, ale společné měli všichni jedno: neotřesitelnou víru ve svůj talent. Kdesi uprostřed programu se objevil také Kamil. Přednesl tři básně. Olga poslouchala pozorně a v duchu srovnávala Kamilovy výtvory s tím, co si pro publikum připravili ti, co už vystoupili před ním. Až na jednu se jí nezdály být lepší, ale ani horší než ostatních. Pokud pro něho není psaní veršů jen nějakou krátkodobou zálibou, únikem a bude – jak se říká – na sobě dál pracovat, snad by se mohl prosadit. Měla pocit, že Kamil má určitý talent, který může stejně tak dobře rozvinout jako prohospodařit.

Ještě ani nedozněl závěrečný potlesk patřící poslednímu básníkovi a už se odkudsi vynořil Kamil a usedal vedle Olgy.

„Tak tady je to kafe!“ stavěl před ní šálek s vonící tureckou kávou, dvěma sáčky cukru a lžičkou ležící na podšálku.

„Sliby se mají plnit.“

„Tys to vzal vážně? To byla přece jen taková legrácka!“ Přesto ji ta pozornost potěšila.

Teprve pak si všimla, že také on míchá ve svém hrnečku; jistě se musel proplétat mezi stolky jako akrobat, aby uchránil dvě kávy před rozlitím.

„Nejspíš si kvůli tobě budu muset pořídit speciální radary,“ pousmál se, „abych včas poznal, co jak myslíš… Dneska je tady nemám, tak mi prosím tě nekomplikuj život a legrácky – pokud to půjde – pro jednou vynech, ano?“

S uspokojením zaznamenala, že jí opět tyká, aniž by se zdržoval žádostí o svolení. Udělala snad ona včera něco jiného? Taky mu tykla, aniž by tomu přikládala nějaký význam.

„Asi bych měla gratulovat,“ ztišila hlas do důvěrného tónu, „líbily se mi ty verše, které jsi pro dnešek vybral. Nejvíc ta o čajové růži.“

„Jestli myslíš tu, co začíná:

Potkal jsem růži Utkanou stříbrem měsíce Zdála se žlutá

Jak dívka v čínské kůži S tajemnou tváří světice, tak ta se vlastně jmenuje Měsíční sonáta. Samozřejmě že to není zrovna originální titul, jednu Měsíční sonátu už dříve složil Beethoven, ale na štěstí pro mě ten jeho výplod není báseň.“

„To mi tedy pověz, kampak ty vlastně chodíš pro inspiraci?“

„Do květinářství?“ zdvihl oči vzhůru a udělal sebezpytný výraz, ale dlouho mu nevydržel a rozesmál se. „Asi ne, viď? Zrovna cestou sem jsem se díval a představ si, že měli jen samé rudé růže. Navíc příšerně zvadlé, už z nich opadávaly okvětní lístky, copak by se o něčem tak odporném dalo napsat něco aspoň trochu slušného?“

„François Villon by to dokázal. Hravě!“ pohladila ho drápkem uštěpačnosti.

„No jo, cožpak já jsem nějaký François Villon?!“ protáhl jméno francouzského básníka. Nějak ho jeho jméno začínalo štvát.

„Já to nebyla, kdo se k němu včera tak hrdě hlásil…“

„Přepísk jsem to – no a co?“ možná by se urazil, kdyby mu v tom nebránily její oči, v nichž poskakovali posměšní čertíci. „Může nešťastný veršotepec svůj prohřešek nějak napravit?“ Možná se mu podaří naladit se na její vlnovou frekvenci. Rozhodně by o to stál.

Odhadoval, že Olga je docela jiná než ostatní holky. A že jich znal! Žádná jiná by nebyla tak prudce elegantní v bleďounce modrých šatech s lodičkovým výstřihem, přepásaných širokým černým páskem s velikou zlatou sponou, a s nadýchanou sukní, šustící při každém pohybu silně naškrobenou spodničkou! Jí by jistě slušelo všechno, co by vzala na sebe, o tom nepochyboval.

Na Kamilovu otázku neodpověděla, jen se pokusila o záhadný úsměv, ale sama si nebyla jistá, zda se jí vůbec podařil.

„Co vlastně děláš?“ chtěla vědět.

„Piju kafe…“

Zrovna upíjela ze svého šálku a po odpovědi, kterou nečekala, málem už nasátou kávu vyprskla z úst. No páni, vzal to vážně doslova!

„Nedalo se přehlídnout… Ale vážně, Kamile, pověz, co děláš? Tak, normálně, když zrovna nepiješ kafe…“

„Neříkej, že tě zajímá nějaký špatný básník, který nedosahuje Villonovi ani ke kotníkům!“

Aha, nějak se ho to srovnání nepříjemně dotklo, pomyslela si. Neměl si ale včera začínat. Tak hloupě si před ní načechrával peříčka a teď se diví, že mu jedno za druhým vytrhává. Joj, chlapče, však ty ještě budeš jednou litovat, že sis dělal legraci zrovna z mého oblíbeného básníka!

Nerozhodně pokrčil rameny.

„Vlastně nedělám nic,“ přiznal. Dobře věděl, že je to jen ta kratší polovina pravdy, ale může zrovna Olgu zajímat i ta zbývající část?

„To jde?“ vykulila oči. „Já měla za to, že každý musí něco dělat, něčím být. Hele, Kamile, ukaž občanku. Najdu si to sama,“ rozhodla.

Začal sahat do levé kapsičky svého džínového sáčka, ale pak si to rozmyslel.

„Soudružko,“ řekl strojeně poučným tónem, „občanský průkaz si na mně může vyžádat pouze příslušník vébé – a to ty, jak se tak koukám, nejsi. Ledaže bys zapomněla uniformu doma. Takže máš smůlu.“

„No tak, Kamile, nedej se prosit…“ zaškemrala a dokonce sepnula ruce do prosebného gesta.

„Tak tedy dobrá… Jsem tak trochu příživník,“ přiznal. Nasadil tvář zkroušeného kajícníka a zpod přivřených víček posměšně pozoroval svou společnici.

„Snad ne element práce se štítící? To mi nepovídej ani náhodou!“

„Děvče, děvče,“ zakroutil pobaveně hlavou, „však ani ty nevypadáš jako někdo, kdo pracuje. Nejspíš studuješ…“

„Už ne,“ pípla. „Nedávno jsem maturovala. – Konečně!“ dodala úlevně.

„Pak nemáš, tedy stejně jako já, v občance žádný razítko! Jo, Olgo, je to tak, studuju pajďák. Když vydržím ještě rok, tak ze mě možná bude i pan učitel… A co ty, kam máš namířeno teď po matuře?“

„To máš složitější…“ cítila se být trochu zaskočená, nevěděla, zda se má vytáčet, nebo se mu svěřit se svými dalekosáhlými plány. Vůbec nic o Kamilovi nevěděla. Kdo ví, jak zareaguje, až se dozví… Rozhodla se pro risk. „Chtěla bych jít na novinařinu, tedy na vejšku, ale…“

„Ale? Nevyšlo to? Nevzali tě?“

„To je složitější, Kamile,“ a co nejstručněji ho zasvětila do svého problému. Na žurnalistiku se nedostaneš jen tak… Táhle tlumeně hvízdl. „Páni! Takže z tebe bude profík novinář. Už abych se začal klanět, soudružko…“ Ten posměšný tón se mu nepodařil zakrýt. Možná že ani nechtěl. Ale Olgy se to dotklo a tak hned na Kamila vystartovala:

„Tak podívej: tu soudružku si nech od cesty a schovej si ji někam… však víš jistě kam! Hanba by mne musela fackovat, kdybych se k nim přidala!“

Co kecáš, ozvalo se její svědomí, vlastně ses k nim přidala ve chvíli, ve které jsi podala žádost o praxi v krajském deníku… Byl to rozhodný tón jejího hlasu a ne to, že vstala a odsunutím židličky si vytvořila místo, aby mohla rychle odejít, co Kamila přimělo, aby Olgu vzal za ruku.

„Neblázni, Olgo… Já to fakt takhle nemyslel. Posaď se.

Asi jsem to všechno vzal za blbej konec…“

Smutek v jeho očích jí nemohl uniknout. Byl upřímný, nehraný. Ani ona nechtěla, aby něco, co se zdálo, že by mohlo být pěkné, skončilo ještě dřív, než začalo. Usedla zpět.

„Doma mě taky varovali,“ začala se svěřovat. „Prý abych raději šla na architekturu.“

„Proč zrovna tam?“ chtěl vědět.

„Něco jako rodinná tradice, víš? Tatínek ji dělal – tady třeba dělal projekt na kino a na několik domů na hlavní třídě – a architekt byl prý taky děda. Jenže ten zemřel ještě před válkou, takže jsem ho samozřejmě nikdy nepoznala.“

Snaživě několikrát přikývl, jako že rozumí každému slovu, dokonce i tomu nevyřčenému. Olgu ale neošálil. Poznala na něm, že nad něčím uvažuje, ale rozhodla se, že se nebude ptát. Ještě by si mohl myslet, že je kdovíjak zvědavá a třeba že jí na něm záleží. To tak, ani náhodou! Teda – vlastně trochu ano… Mamka často říká, že kdo nic nedělal, nic nezkazil, ale vzápětí dodává, že odvážnému štěstí přeje. Jako kdyby v tom nebyl rozpor jako hrom! Mají ti dospělí ale někdy zvláštní rčení. Kdo ví, kde k nim vůbec přišli?!

„Páni, tak z tebe bude novinářka,“ řekl zasněně a vůbec mu nevadilo, že se vlastně opakuje. „Ale stejně…“

„Co tím myslíš?“

„Nic víc a nic míň, než že by mě vůbec nenapadlo, že bys mohla mít právě takové ambice…“ Měla to být poklona a překvapení zároveň, ale Olga si jeho slova vyložila docela jinak.

„Tak tys ve mně viděl nějakou obyčejnou slepici?“ zarazila se a cítila, jak se jí do očí tlačí slzy. Ještě se jí je ale podařilo zadržet. „Spletl ses, hošánku!“

„Ale tak to přece vůbec není!“ přiložil svou ruku na tu její. Olga se mu pokusila vytrhnout, ale zůstalo jen u pokusu. „Cožpak jsem ti ještě neřekl, že jsi úplně jiná než ostatní holky? Jsi hrozně moc fajn, příjemná a chytrá. A jako bonus k tomu všemu jsi taky nádherná…“ soukal to ze sebe a divil se, kde že se v něm vůbec něco podobného vzalo. „Víš, to jak jsem tě oslovil před tím plakátem, tak…“

„Co je s tím?“

„No, nebyla to tak úplně náhoda,“ pokrčil rameny a skoro se maličko rozkošně začervenal. „Já už tě totiž delší dobu sledoval, takže vím, kudy často chodíš, kde bydlíš… Strašně moc ses mi líbila, vlastně pořád se mi moc líbíš, ale neměl jsem odvahu se ti přiblížit až…“

Olga zapomněla na slzičky, poslala je zase zpátky do neexistence a mírně se usmála. Líbilo se jí to, asi by dokázala taková slovíčka poslouchat ještě hodinu, dvě, třeba i celý den a kdo ví, možná až do skonání věků.

„Jednou možná o tobě napíšu,“ rozhodla se. Samotnou ji ten okamžitý nápad zaskočil. Ale nakonec – proč ne?! Za pár dní nastupuje do redakce a nikdy není špatné, když se člověk dobře uvede.

„O mně?“ žasl Kamil a poposedl na židli. „Copak o mně se dá psát?“

„Aby ses nedivil!“ v očích jí zahrály veselé plamínky a už lovila z kabelky „novinářskou techniku“: bloček a propisku. Ještě to ani pořádně nevydolovala, když Kamil udělal něco, co Olgu příjemně zaskočilo. Předklonil se a dlouze ji nad kávovými šálky políbil.

Cítila, že v Kamilovi je něco, co druzí postrádají. Jen nedokázala přesně definovat, co je to. Pokud by některá kamarádka chtěla vědět, co ji na Kamilovi zaujalo, docela jistě by odpověděla, že neví. A odpověděla by správně. Protože skutečně zamilovaní to nemohou vědět; kdyby věděli, nebyly by to vášeň, okouzlení, láska – nebylo by to téměř nic.

KAPITOLA DRUHÁ
(první polovina srpna 1968)

TAK TADY BUDU TEĎ TVOŘIT, pomyslela si Olga a očima přelétla po kanceláři sotva čtyřikrát čtyři metry. Zdála se jí doslova přecpaná. Podél protilehlých zdí vždy dva a dva stoly dávaly tušit, že spolu s ní tady budou sedět další tři redaktoři. Stejný počet malých stolků, na kterých vévodily stařičké psací stroje – každý jiný. Zeta, remingtonka a dva relativně mladší consuly. Připomněla si dobu, kdy se sama seznamovala s prací na psacím stroji. Tehdy jí otec přinesl ze svého zaměstnání před časem z inventáře odepsaný těžký stroj zn. Underwood, který možná pamatoval ještě císaře pána. Musela razantně bušit do klávesnice, aby se typy vůbec dopravily až k barvící pásce a zanechaly tak stopu na papíře. Některé už doléhaly sotva z poloviny, a tak napsaný text na pohled nepůsobil právě estetickým dojmem. Hlavní není, říkala si pokaždé, jak to vypadá na papíře, ale co napíšu.

Nedovedla si představit, jestli vůbec dokáže v hluku, který nutně nastane, když všichni začnou bušit do svých strojů, dát dohromady alespoň jednu souvislou větu. Až doteď měla zřejmě o novinařině svou vlastní, zidealizovanou představu a tahle srážka s realitou ji málem zviklala. Nu což, dokázali to jiní, proč bych to neměla dokázat taky? Rozverně pohodila hlavou, až se jí „koňský ohon“ jejích dlouhých vlasů přehodil přes rameno. Podvědomým pohybem ruky ho zase hodila zpátky na záda a vyšla na chodbu. Na jejím konci ji ve své kanceláři čekal šéfredaktor.

Byl štíhlý, perfektně vyholený, hustých vlasů na spáncích nepatrně šedivějících a hnědých očí, jež se na Olgu dívaly takřka s otcovskou něhou a porozuměním; z vyhrnutých rukávů žluté, dokonale vyžehlené košile, vyčnívaly silné ruce, prozrazující, že patří muži, který nebyl vždycky „běloručka“, ale léta těžce fyzicky pracoval. Olga od otce věděla, že šéfredaktor Petr Paur býval původně soustružník. Dokonce prý patřil ve svém oboru k nejlepším pracantům široko daleko. Neuměla si ale představit, jak se ze soustružníka může stát novinář – a nejspíš dobrý novinář, když teď stojí v čele redakce…

„Rád tě vidím, Olgo,“ usmál se, vstal a vyšel jí několik kroků v ústrety s rukou napřaženou k podání. „A upřímně řečeno – jsem rád, že sis to nerozmyslela. Posaď se,“ ukázal na jednu ze židlí, zasunutých kolem šéfovského stolu sestaveného do tvaru písmene té. „Už minulý týden tady měli začít praxi další dva maturanti, skoro bych řekl tví konkurenti, ale vzdali to dřív, než začali. Jedna holčina se tady ukázala sotva týden před chystaným nástupem a přinesla dlouhatánské povídání o ničem a nejspíš na ten svůj výtvor byla hodně hrdá. Zavedl jsem ji tedy do sekretariátu k Cyrdovi, aby se na to její veledílo podíval a případně ho zařadil do aktuálního čísla…“

Odmlčel se, sáhl po dřevěné ořezané tužce, povalující se do té chvíle na stole, chvilku s ní bezmyšlenkovitě otáčel mezi prsty a soustředěně se díval na Olgu. Nejspíš čekal, že se sama zeptá, jak ta pro ni neznámá dívka se svým prvním novinovým článkem vlastně dopadla.

„A?“ nezklamala ho.

„Cyrda jí to zrovna takovouhle tužkou,“ a Paur zaťukal tou svou o stolní desku, „seškrtal na deset řádek.“

Olga překvapeně vydechla.

„Divíš se, co?“ Přikývla.

„Jenže to se tobě, Olgo, určitě nestane,“ řekl uklidňujícím hlasem. „Ty už přece máš nějaké svoje zkušenosti…“

Pootevřela ústa, to jak se chtěla zeptat, co tím míní, ale šéfredaktor se jen pousmál a vysvětlil: „Snad sis nemyslela, že jsem se dřív, než jsme tady pro tebe nachystali židli a stůl, nezajímal, co v tobě vlastně je? Ani tady nemůžeme, jak se říká, kupovat zajíce v pytli. Nu a zjistil jsem si, žes prostřednictvím naší okresní filiálky s naším listem občas laškovala už poslední dva roky. Sem tam nějaká zpráva, rozhovor podle zadání našeho okresního zpravodaje, reportáž… Mělo to šťávu, je vidět, že máš na věci, o kterých píšeš, zajímavý úhel pohledu. Tož tedy tak…“

V duchu si musela přiznat, že ji šéfova slova potěšila a dodala špetku sebevědomí, které jí zrovna v tuhle chvíli chtělo začít mávat na rozloučenou. Zavrtěla se na židli; netušila, co by měla udělat – poděkovat nebo sklopit oči, aby si náhodou nevšiml…?

„Asi nemusím pro pořádek říkat, že ta dívenka hned na místě ztratila zájem o práci u nás a je docela dobře možné, že taky o novinářské řemeslo. Kdo ví, třeba přecenila svoje schopnosti, nebo se naopak zcela zbytečně vzdala dřív, než se mohla začít něčemu učit. Nikdy nemůžeš o nikom předem říct, zda z něj bude nebo nebude dobrý novinář… No a teď k tobě… Otrkávat se budeš na zpravodajském oddělení, ale sedět budeš s kluky na kultuře. Nejspíš máš o práci v novinách trochu jinou představu, ale deník, to jsou především zprávy o událostech, o všem, co se v tomhle kraji sběhlo za poslední den. Každý začíná jako zpravodajec, každý, Olgo. Je to tvrdá řehole, nezastírám, ale je to taky ta správná škola, která ti dá nejvíc. Věř zkušenému,“ takřka spiklenecky přivřel oko, „i já jsem takhle kdysi začínal. Ale abychom tady dlouho nevysedávali, půjdu tě představit kolegům.“

Oba vstali a Paur vzal Olgu okolo ramen, to aby jí poskytl cosi jako morální podporu, a vzápětí společně vykročili na chodbu, lemovanou po obou stranách strohými kancelářskými dveřmi se zasklenou horní třetinou. „Víš, jak u nás říkáme tomuhle představování?“ zašeptal otázku takřka důvěrným tónem.

Zavrtěla hlavou. Všechno je pro ni přece nové, sotva před několika týdny za sebou nechala poslední zvonění na střední…

„Jdeme na medvědy,“ dodal.

„Jdeme na medvědy…“ opakovala rovněž polohlasně s hranou odvahou, ale přesto v ní byla docela malinkatá dušička.

Až doma, po více než hodinovém cestování osobákem z krajského města, se podívala do občanky na své první zaměstnanecké razítko, které dostala ještě před odchodem toho dne, 1. srpna 1968. Doslova ztuhla a nevěřila, že vidí, co vidí: Rudé právo, vydavatelství ústředního výboru Komunistické strany Československa, redakce krajského deníku… Můžu já tohle vůbec někde ukázat? To abych snad lezla kanálama! Táto, vzlykla v duchu, odpusť mi to.

STOLNÍ TELEFON, JAKÝKOLIV KUS PAPÍRU, v nejlepším případě kroužkový blok, a propiska se pro Olgu staly nejbližšími společníky po několik následujících týdnů.

Sháněla informace, kde se dalo, aby z nich pak stvořila deset nebo dvanáct strojopisných řádek, podávajících vyčerpávající odpovědi na otázky „co, kdo, kdy, kde a o čem“. Někdy by s chutí přidala ještě jednu zlomyslnou otázku „jak“ a představovala si takovou odpověď – jak říkávala – v pastelových barvách. Pomalu se z toho pro ni začala stávat rutina. Bože můj, říkala si v duchu, tohle je to povolání, které jsem si vysnila? Proto chci studovat vysokou? Základka by mi stačila, i ta maturita je zbytečně moc veliký vzdělání! Něco takovýho by docela určitě zvládl i průměrně inteligentní medvěd!

Doma samozřejmě nedávala najevo své zklamání. Nechtěla rodičům přidělávat starost. Kdybych si tak mohla zkusit napsat něco jiného, zatoužila.

Byl čtvrtek 15. srpna, lámal se delší týden – volná sobota bude zase až v tom příštím – a ona seděla u psacího stroje, do kterého dobře před deseti minutami vložila čistý list papíru, a třebaže ho měla doslova před očima, jako by ho ani neviděla. Dokonce nespatřila ani to, jak se k ní u svého stolu otočil kolega Jarda Malkovský, pootevřel ústa, zase je sklapl a na tváři se mu usadil pro něho naprosto netypický zamyšlený výraz.

Jarda byl její jediný kolega v kanceláři, třebaže tady byly čtyři stoly; když se ho zeptala, kde jsou ostatní, dozvěděla se jen to, že jeden stůl byl připraven pro další redakční elévku, ale ta, jak jistě ví, to vzdala ještě před nástupem, zatímco volný stůl hned u okna je „rizikové pracoviště“ kolegy Milana Trifonova, potomka někdejšího bulharského přistěhovalce, jenž je právě na okružní cestě kolem světa na československé námořní lodi Dukla. Ještě na něj prozradil, že si hraje na spisovatele, protože ze svých cest pokaždé vytvoří cestopis; ve skutečnosti poměrně nesourodý konglomerát několika svých ne právě zajímavých osobních zážitků a pocitů, zeměpisných informací a útržků z dějepisu. Ale lidé, kteří neměli to štěstí, aby vycestovali třeba do Severní Koreje k velkému Kim Ir-Senovi, tyhle spisy prý docela rádi čtou.

Už když se Olze při jejím nástupu představoval, bylo jí jasné, že s tímhle klukem, jemuž jistě není víc než pětadvacet, si bude dobře rozumět. Podával jí ruku se širokým úsměvem doslova od ucha k uchu a precizně vyslovil: „Já jsem Jarda.“

Teď se tedy Jarda nejspíš zamyslel nad svou novou kolegyní, ale ať už jeho myšlenky nabíraly jakýkoliv směr, v okamžení je přetrhl vpád velkého doutníku v chlupaté ruce malého mužíčka s rozhalenkou, jenž rychlými trhavými pohyby zamířil přímo k němu; tiše mu cosi vykládal přímo u ucha, z čehož Olga zaslechla jen neustále se opakující „rozumíš, rozumíš, viď?“. Malkovský přikyvoval a mlčel.

„Tak fajn, rozumíš, rozumíš, viď?“ a doutník i s mužíčkem zase proběhli okolo Olgy, aby po nich zůstala jen zvláštní vůně doutníkového kouře a jí zcela neznámého mužského parfému.

„Kdo to byl?“ zeptala se. „Ještě jsem ho tady neviděla…“ Musela otázku opakovat, teprve pak sebou Jarda trochu trhl a roztržitě řekl: „Malej Jirka. Vlastně mi šéfuje. Zrovna se vrátil z dovolený.“ Zarazil ji tón hlasu, v němž jako by zazníval strach. Nebo že by se mýlila? Ještě ani nestačila domyslit, když řekl: „Zajdem na kafe, co ty na to?“

„Teď?!“ Ne že by ji takové pozvání bylo nepříjemné, ale kávu si přece mohou uvařit přímo tady…

Beze slova přikývl a zdvihl se ze židle. Ponechala tedy papír jeho osudu, ten ve stroji počká a určitě se sám nepopíše, automaticky popadla kabelku a obrátila se ke dveřím.

Proběhli spolu na konec Biskupské ulice, kde byla na rohu příjemná kavárnička zařízená v bruselském stylu a oni si zabrali titěrný stoleček s výhledem na řeku a protější soudní budovu, postavenou ještě za císaře pána. Vzpomněla si na fotku z dubna 1945, kdy po americkém náletu, při kterém se letecké pumy místo na nádraží snesly na hustě obydlené předměstí a na městské centrum, zůstala takřka uprostřed soudu obrovská díra, stejně jako v hledišti divadla, které není z kavárničky vidět, protože stojí na opačném konci bloku souběžně s ní. Zahynulo skoro tři sta lidí, řekl jí kdysi tatínek. I tahle kavárnička v přízemí moderního cihlového několikaposchoďového domu je na místě jiného, který zmizel při onom osudném a nejspíš zbytečném náletu. Teď je ale mír a po bombardování už nikde není ani stopy a ona sama míchá lžičkou v šálku se silnou tureckou kávou.

„Cože ses tak rychle rozhodl zdvihnout kotvy?“ upřela oči na svého společníka.

„Napadlo mě, tedy po té tvojí otázce,“ ani nemusel připomínat jaké, „že bys měla asi něco vědět… A ne všechno se dá říkat tam…“ jen hlavou trhl směrem, kde se dala tušit jejich redakce.

Znělo to docela tajemně. Jarda upil trochu ze svého šálku – přímo miloval, když káva byla hodně horká – a začal vysvětlovat:

„Především o tom malým Jirkovi. On se tedy nejmenuje Malý, jak by sis asi nejspíš mohla myslet, ale všichni mu tak říkají podle jeho postavy, to abys rozuměla… Správně je to Jiří Jirka. Ještě donedávna byl zástupcem šéfredaktora.“

„Proč už není?“

„Děvče, je v tom politika, to především. A tobě radím – před tím člověkem si dávej zatraceně dobrý pozor na jazyk!“ a důvěrně dodal: „Je to stalinovec, kovaný. Konzerva.“

Nechápala. Jen tak nějak matně z podvědomí se jí vynořovala ne zcela jasná vzpomínka na opatrně šeptaná slova rodičů v době, kdy byla ještě hodně malá, a důrazné připomenutí, aby o tom, co třeba zaslechla, nikde a nikdy nemluvila, jinak že by s nimi se všemi bylo zle… Byla malá, poslušná – a tak zapomněla…

„Asi nevíš, o co jde, viď?“ Jarda poněkud znejistěl. Olga zavrtěla hlavou.

„Malej Jirka, kdyby mohl, tak by polovičku z nás klidně dal zavřít, nebo ještě něco horšího… Naštěstí pro nás to už tak nějak není dobře možné. Myslím si, že ho to někdy i docela štve. Až někdy budeš mít čas, skoč si do redakčního archivu a podívej se do našich starých novin. Tenkrát to nebyl ještě krajský deník, jen okresní čtrnáctideník a jeho jediným redaktorem byl právě on. Plamennými slovy obhajoval procesy padesátých let, a kdyby jenom to! On sám má na svědomí několik soudruhů, skutečných a přesvědčených komunistů, které osočil tak, že zapadli v jáchymovských lágrech a už o nich nikdo neslyšel… Olgo, Malej Jirka je nebezpečnej vrah!“ pronesl to obvinění tak tiše, že mu bezmála nerozuměla.

„Ale… jak je možný, že…“

„Chceš vědět, jak to, že je pořád ještě u novin? Že třeba nesedí někde v kriminále? Už jsem to řekl – je v tom politika. Letos na jaře se ho sice povedlo částečně zbavit jeho moci, ale hodně si jí ještě udržel. Hlavně díky svým dávným kamarádům, z nichž někteří pořád sedí na důležitých místech. A řeknu ti – i když jsme jim po lednu přiskřípli drápky, tak se obávám, že oni se jen tak nehodlají vzdát bez boje a někde něco ošklivého připravují.“

Oba zamyšleně upíjeli ze svých hrnečků a ani jeden z nich netušil, jak prorocká slova Malkovský právě vyslovil. Možná si na ně vzpomenou za týden, možná taky ne… Pro Olgu bylo všechno, co právě vyslechla, něčím naprosto neznámým. Až dosud si myslela, že ta partaj s kladivem a srpem ve znaku táhne za jeden provaz – a ejhle! – ono je to všechno nejspíš jinak… Že by nebyl komunista jako komunista? Bude si o tom muset promluvit s otcem, třeba bude vědět víc. Ne, nechtěla se Jardy ptát už jen proto, že ho vlastně ještě pořádně neznala. Za týden rozhodně nepoznáte, co se v tom kterém člověku ukrývá! A u někoho zjistíte, že jste se v odhadu na něj zatraceně zmýlili, až třeba po letech.

Přesto se k malýmu Jirkovi vrátila. „Jaký je jako novinář?“

„Kdo? Myslíš, on?“

„Hm.“

„Pravdu?“

„Jak jinak.“

„Tak dobrá. Má v sobě něco, co mu závidím.“ Nemohl mu ujít výraz překvapení, a tak Olze dal jen rukou znamení, aby ho nepřerušovala žádnou otázkou a pokusil se vysvětlit, jak to myslí. „Asi se ti to zdá jako protimluv, ale je to tak, jak říkám. Závidím mu schopnost přesvědčovat lidi. To ovládá naprosto mistrně. Až si najdeš ty jeho staré články z padesátých let, pak tohle, co říkám, sama pochopíš. On dokáže lidem vsugerovat tu svou pravdu tak, že ji bez přemýšlení bezvýhradně přijmou a jsou ochotni se za ni okamžitě, v tu samou chvíli, třeba i bít. Vím, je to zvrhlá pravda, zničující a pošlapávající původní ideu lidového hnutí, ale jak on to dokáže podat, tak nikdo, rozumíš, nikdo nemůže prohlédnout, že každé jeho slovo je vlastně lež.“

„To se učí na fakultě?“ Olga na svého společníka vytřeštila oči.

Tlumeně se rozesmál.

„Kdepak, děvče, tohle se tam rozhodně neučí. A on taky není žádný novinář, je to krejčí!“

„Cože? Krejčí jako Biľak?“ Tohle už doma několikrát slyšela. Hlavně poslední dobou se říkalo, že výuční list dostal s výhradou, že nikdy nebude šít saka, protože ta prý neuměl. Nikdy jí nebylo jasné, zda je to fakt nebo vtip.

„Překvapena?“

„Krucinál, je vůbec v téhle redakci nějaký opravdový novinář? Někdo, od koho se vážně můžu něčemu přiučit?!“

„Třeba ti to bude divné, ale žurnalistiku jsem vystudoval jenom já. Všichni ostatní jsou sesbíráni různě z praxe. Někdo přišel z fabriky, někdo – třeba jako Cyrda – sem byl poslán při reorganizaci krajů z jednoho zrušeného okresního výboru strany… A kdyby tě to zajímalo, tak starej, tedy šéfredaktor, je vyučený číšník, který ale dlouho pracoval jako soustružník…“

„Jak je tohle možné? Já vždycky myslela…“ Hrozné zklamání!

„Děvče, to bude nejspíš tím, že se sotva před sedmi lety rozhodlo, že taky tenhle kraj bude mít vlastní deník. Fajn. Dobrý nápad. Ale kdo ho bude dělat? Nakonec se to doslova sflikovalo, jak to šlo. No a výsledek sama vidíš.“

„Přece každý rok vychází noví absolventi z fakulty,“ namítla.

„V tom máš pravdu,“ přikývl souhlasně Malkovský, „jenže nikomu se nechce z Prahy. Je tam neskutečně víc možností uplatnění – a ten výběr – jen si to představ! Dokonce ani plat, co dostáváme my tady, se nedá srovnávat s žádnou pražskou redakcí. Za tuhle almužnu by nikdo z nich dělat nechtěl.“

„Tobě se chtělo? Zvlášť když tohle všechno víš?“ Tentokrát se opravdu upřímně rozesmál. „To víš, že ne!

Ale já jsem takovej nešťastnej případ. Já se narodil tady, v tomhle městě, a kdybych se měl ráno probudit, kouknout z okna a nevidět támhletu věž,“ pohodil hlavou za sebe, kde ji někde v dálce mohl tušit, „tak bych si musel přiznat, že jsem po smrti!“

KAPITOLA TŘETÍ
(konec srpna – listopad 1968)

RANNÍ VLAK DO KRAJSKÉHO MĚSTA se toho dne šinul mezi zastávkami pomaleji než jindy, jako kdyby sám přemýšlel, zda má vůbec smysl, aby se táhl dál; na konečnou se dokodrcal takřka s půlhodinovým zpožděním oproti ideálnímu jízdnímu řádu. Ještě nikdy za ty tři týdny, po které s ním Olga jezdila, nezažila to, co tuhle středu. Zatímco obvykle lidé ještě klimbali, aby dohnali spánek, který nestihli ve vyhřáté posteli, občas rozmrzele vyhlédli z okénka, to aby se ubezpečili, že vlak pořád ještě jede, tentokrát se celý vagon proměnil skoro v jednací síň Národního shromáždění.

Za všechno mohla zpráva, kterou se Olga dozvěděla teprve tady: Začala válka! Když to slyšela, málem se jí zastavilo srdce. Ještě jí není ani devatenáct, tedy zrovna tolik jako bylo jejímu otci, když do Československa napochodovaly německé jednotky… To se všechno zase bude opakovat?!

Až o něco později se v řeči spolucestujících začala orientovat, ale přesto nechápala. Naše země je prý okupována – ruskými vojsky! Co je tohle za nesmysl?! Denně přece prochází okolo žulového pylonu s vytesaným nápisem azbukou Sposibo, který připomíná osvobození jejího městečka; kdo to kdy slyšel, aby se osvoboditel doslova přes noc proměnil v okupanta?! Ti lidé tady se museli přeslechnout…

Pak to ale uslyšela na vlastní uši. To když jeden starší dělník, sedící naproti ní, pustil miniaturní tranzistorové rádio, odkud zaznívala, kdoví pokolikáté opakovaná zpráva o tom, že v noci z 20. na 21. srpna pronikla na naše území vojska pěti států zemí Varšavské smlouvy – Sovětského svazu, Polska, Maďarska, Bulharska a Německé demokratické republiky. Jak to mohli udělat, jsou to přece naši spojenci, chtělo se jí vykřiknout, ale hrdlo se Olze sevřelo tak, že by nedokázala snad ani říct, jak se sama jmenuje.

Proč se to stalo? Lidé o tom vyslovovali nejrůznější, často si odporující názory. Podle jedněch nechtěli Rusové připustit, aby si některá země začala budovat socialismus podle svého a ne podle moskevského vzoru. Jiní zase tvrdili, že Brežněv dostal strach, aby československý příklad nevedl až k jeho pádu… Podle tvrzení ruského rádia prý u nás hrozila kontrarevoluce. Něco jako v šestapadesátém v Maďarsku? Kdo by věřil takovému blábolu! Nikdo tady nechce věšet komunisty na kandelábry jako v Budapešti. Zvláště teď, když zrušili cenzuru, přijali akční program, rehabilitovali oběti padesátých let a omluvili se za bezpráví té doby. Celá společnost s nadšením uvítala to, čemu si lidé zvykli říkat Pražské jaro. Zavál nový vítr, všude je doslova cítit naděje na ještě lepší socialismus, socialismus s lidskou tváří… tak jakápak kontrarevoluce?

V hlavě Olze hučelo jako v přeplněném úle, když konečně vystupovala z vlaku a spěchala těch několik ulic od nádraží do redakce. Rozhlížela se kolem sebe, ale neviděla nic mimořádného. Lidé stejně jako každý den spěchali do práce, obchody byly otevřené, snad jen k nim mířilo víc lidí.

Nikde žádní vojáci. Naši ani cizí. Aspoň tady je všechno, jak má být. Ale prý v Praze je to jiné…

A jiné to bylo také v centru města. Přes šíři vozovek byla velkými písmeny napsaná vápnem jména Dubček, Černík, Svoboda. O kus dál na výkladní skříň kdosi chvatně napsal snad růží na rty „Lenine, probuď se, Brežněv se zbláznil!“. Na prodejně Drogerie byla vylepena imitace reklamního plakátu „Na rusy a šváby Dymogan. Nakupujte u odborníků“. A o kus dál dokonce azbukou „Iditě damoj! Zděs nět kontrarevolucija“.

Vzpomněla si najednou na tu Dubčekovu karikaturu z Literárek. Prý to bude za devět měsíců donošené… Zatraceně! Zastavila se takřka na místě, v půli kroku. Tenkrát, když obrázek viděla, ji to nenapadlo, až teď. Tím těhotenstvím ženy znázorňující naši republiku, bylo míněno Pražské jaro! Co se vlastně mělo za devět měsíců narodit a co teď, v osmém, právě umírá pod pásy „spojeneckých“ tanků?! A co asi věděl nebo možná tušil autor té kresby?

Když procházela přes městské sady, zarazily ji sotva půl druhého metru vysoké šibenice. Byly tři a na nich se ve větru pohupovaly lepenkové postavičky se jmény – Biľak, Indra, Kolder… To jsou prý ti tři, kteří zradili tuto zemi a „pozvali“ intervenční vojska, aby vojenskému vpádu dali zdání legality. Jak mohou tři lidé – nebo kdo ví, kolik jich ve skutečnosti je – rozhodovat o tak důležité věci? Jak si mohli uzurpovat právo mluvit za celý národ?

Olgo, začínáš hodně rychle cvokovatět, dej si pohov! řekla si a znovu vykročila.

Když vešla do redakce, zastavila se hned u vchodových dveří. Na chodbě tu postávali redaktoři, někteří se usadili na židlích, jež si vynesli ze svých kanceláří, a to, co slyšela, se rozhodně nepodobalo vždy zamlklé odborářské schůzi…

„Já vám říkám, že musíme rychle zmizet, dřív než sem přijdou a postřílejí nás,“ slyšela zvýšený hlas vedoucího zpravodajského oddělení Nespěchala.