R. R.

PORNOVLÁSKA

Pornovláska

Copyright © 2021 by R.R.

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4531-6

PŘEDEHRA

Konečně venku!

Klopýtla jsem na schodech a rázem jsem byla zase na ulici, kde jsem před několika hodinami nervózně přešlapovala, zatímco mi s prstem na zvonku letěly hlavou nejrůznější myšlenky. Můj první den v erotické branži…

Ulice mlhavě osvětlovaly pouliční lampy, z nebe se snášela sprška čerstvého sněhu a já v ruce svírala ruličku eur. Výdělek, na který se člověk musí v Čechách otáčet celý měsíc. A já jsem tu částku dostala za pár hodin práce? Rychle jsem si zastrčila ruličku do kabelky a rychle zamířila k autu, kde na mě už netrpělivě čekal kamarád. Trochu jsem si vyčítala, že jsem ho vytrhla od jeho povinností, ale také to byl dobrý pocit. Zůstal, aby měl jistotu, že jsem v pořádku a dostanu se bez problémů domů. Že můj krok do neznáma se nezmění v pád.

V Praze hrozí nějaké to nebezpečí prakticky na každém kroku a já jsem zatím neměla vůbec tušení, jak to vlastně ve velkoměstě chodí. Samozřejmě, uměla bych se o sebe postarat, celý život se přece musím potýkat s všemožnými nesnadnými situacemi! Jenže kdo by odmítl pohodlí vyhřátého auta s odvozem až k domu namísto přešlapování na nádraží v sychravý podvečer? Na pražském hlavním nádraží, aby bylo jasno. Nikoho takového neznám.

Byl únor a já nedávno oslavila dvacáté narozeniny. Nastal čas velkých změn.

Tři sta kilometrů před námi, abych si konečně mohla lehnout do vlastní teplé postele, odstranit nánosy líčení a prospat celičký následující den. Na nic jiného jsem nemyslela, moje myšlenky zcela utichly a v hlavě jsem měla prázdno. Na jeden den toho bylo až až. Neklidně jsem podřimovala už po cestě na dálnici plné výmolů, zatímco můj přítel přebral zodpovědnost za náš bezpečný návrat domů. Do reality.

Když jsem si konečně dopřála dlouhou, uvolňující koupel, hodiny už odbíjely třetí ranní a já se sotva doplazila do ložnice. Skutečně to byl jeden den, dvacet čtyři hodin od chvíle, kdy jsem si balila tašku nezbytnostmi, jako jsou boty na vysokém podpatku, spodní prádlo všech druhů a barev, nylonové punčocháče s krajkou, upnuté šaty, různá trička i sukýnky. Podle instrukcí jsem měla být připravená. Umýt vlasy a vyfoukat dohladka, nepoužívat žádný make-up, a hlavně nezapomenout dva doklady s fotkou.

Napoprvé to byla jen základní výbava, kterou jsem měla samozřejmě s přibývajícími zakázkami a čísly připisujícími se na můj účet obměňovat a rozšiřovat. Těch pár kousků oblečení má doma snad každý, a i kdyby ne, agentka by mi nemohla nic vyčítat, na nákupy nebyl zkrátka čas. Nabídka totiž přišla tak rychle, že jsem si ani nestihla pořádně promyslet, zda jsem zralá na tak obrovský krok. Ale bylo mi jasné, že pokud mé první focení nebude naprosté fiasko, nejspíš se na nějakou dobu v téhle branži usadím.

Dobrou noc.

( 1 )

Kontakt s agenturou jsem si zprostředkovala sama.

Ano, moje kamarádka Jana mě malinko popostrčila, ale finální rozhodnutí bylo na mně. Když se dnes ohlédnu na těch osm let a zamyslím se nad důsledky svého počínání, uvědomuji si, že bych byla na nabídku spolupráce s maďarskou produkcí kývla znovu. Utváření lidské osobnosti závisí na prožitých okamžicích. Především těch šokujících a bolestných. Nelituji tedy ani této strastiplné cesty, vždyť díky této intenzivní průpravě do dospělého života jsem nyní člověk, jehož charakter je dokončen k mé vlastní spokojenosti. Nikdy jsem neměla umetenou cestičku a nejednou přišel okamžik, kdy jsem musela vzít osud do vlastních rukou, začít jinak, jinde, znovu.

Za poslední klientkou se zbrusu novými nehtíky zaklaply dveře. Konečně mám padla. Ještě rychle poklidit stůl, srovnat laky, vyčistit štětce, smést vrstvičku prachu z akrylové hmoty, jíž provádím nehtovou modelaci, a můžu vyrazit na domluvené kafíčko s Janou. Určitě má pro mě zase nějaké novinky. Holky a kafíčkování, to zbožňuji. Práce v mém nehtovém salonu mi byla denním chlebem, bavilo mě pracovat s lidmi, převážně se ženami.

Poslouchala jsem jejich příběhy a představovala si, jaké by to bylo, vyrazit do nového dobrodružství, zažít něco neotřelého, vzrušujícího.

Dámy si to ani neuvědomovaly, ale díky nim jsem začala spřádat plány na pořádnou změnu. Nejdřív ale musel přijít nějaký impuls. Když si člověk něco moc přeje, podvědomí zapracuje, strach na chvíli zmizí a v ten moment nastoupí odhodlání. Pak je třeba jednat rychle, než se obavy vrátí.

Z léta se pomalu stával podzim a já jsem začínala vnímat starou známou, depresi, která se mi každoročně vkrade pod kůži a nenechá mě na pokoji, dokud se nezačnou otevírat barevné okvětní lístky prvních jarních kvítků a lidé nevymění zimní kabáty za lehké bundičky. Nicméně Jana mi opět zvedla náladu. Jako pokaždé. Snadno dokáže vykouzlit na mé tváři úsměv, přestože mi není zrovna do smíchu. Od toho jedna druhou máme, podpora přátel je jedna z nejdůležitějších věcí, kterými můžeme být obdarováni, a tehdy jsme si byly skutečně velmi blízké. Obě jsme zažily těžké časy, z našich dlouhodobých vztahů zbyl jen popel a pachuť hořkosti. Takže pokud moje nálada zakolísala, Jana ji hned spravila svým elánem, stejně jako jsem tam já byla vždy pro ni, když se dostavil splín.

Dvakrát latte macchiato, dvě koly bez cukru, a už jsme na sebe sypaly novinky jedna přes druhou. Naše diskuze se už několik týdnů točily kolem mužského pokolení a potenciálních vztahů. To nekonečné téma, které jsme pojaly za nezbytnou součást všech našich rozhovorů. Toho dne ale Jana přinesla i jednu zajímavou informaci z úplně jiného soudku. Na internetu narazila na reklamu hledající mladé atraktivní dívky s bujným poprsím pro účely focení na zahraniční webové stránky za vysoké odměny. Prozíravě mi opsala kontaktní údaje a já jsem si na její žádost lístek zastrčila do peněženky, aniž bych mu přikládala jakýkoliv význam.

Nenechám se lehce obalamutit příslibem velkých výdělků. Teprve nedávno jsem se postavila na vlastní nohy a stálo mě to hodně nervů. Bohužel nyní nebylo s kým se podělit o výdaje, což mi stěžovalo situaci. Potřebovala jsem mít na konci měsíce dost financí na pokrytí dvou nájmů, mého malého bytečku a salonu, taky na nákup materiálu, jídla a dalších věcí, bez kterých jsem nemohla fungovat. Na druhou stranu jsem si užívala nabytou svobodu. Nemusela jsem poslouchat hloupé chlapácké řeči, zato když se mi někdo líbil, nezávazně jsem se ráda pobavila a nad ránem zase dotyčného bez výčitek hezky vyprovodila ze dveří a nemusela mu ani zavolat, pokud se mi zrovna nechtělo. Svoboda je krásná věc, potřebuji ji k životu jako vodu nebo vzduch. I v období, kdy jsem byla ve vztahu, se musela najít chvilka jen pro mě samotnou, abych se mohla zhluboka nadechnout. Něčí neustálá přítomnost se mi snadno přejí a začne mě brzy dusit. Je to trochu paradoxní, nejspíš dané mojí štíří podstatou, touhou mít všechno. Miluji pozornost a společnost, zábavu, stejně tak ale i nikým nerušenou chvíli s dobrou knihou nebo milým filmem, nejlépe černobílým. Vždyť černobílý je i můj životní postoj. Jakmile se rozhodnu, považujte toto rozhodnutí za hotovou věc bez možnosti vyjednávání. Vždy jsem dostala, co jsem si umanula, ať mě to stálo jakékoliv úsilí. Neumím se vyrovnat s prohrou a nevzdávám se. Proto se několik posledních měsíců točilo kolem nutných obměn jinak zajeté rutiny.

Vymýšlela jsem a kalkulovala. Práce v nehtovém salonu sice platila složenky, nepřinášela ale zrovna moc vzrušujících chvil. Tento fakt se stal mým problémem číslo jedna. Nuda je nepřítel, jednotvárnost mě obtěžuje, dokonce i má klientela ztratila jiskru, zdálo se, že zimní šeď nás zasáhla všechny do jedné. Pokud ženám dojde humor, je zle.

Že se něco musí stát, bylo nad slunce jasné. Zvenčí nebyl cítit ani závan možné vzpruhy, tak jsem se aspoň domluvila s kolegyní kadeřnicí, že si po práci zaskočíme do kavárny na horkou čokoládu. Prý pomáhá na pochroumané nervy.

A právě tehdy se to stalo. Náhoda nebo osud? Jako vždy jsem si uložila denní tržbu do zadní přihrádky peněženky, když v tom jsem uviděla ten žlutý lísteček. Ten, na který mi Jana napsala telefonní číslo oné agentury slibující zázraky na počkání. Vůbec mě nenapadlo, že ho tam stále ještě mám.

Agentura Becky a mobilní číslo.

Slíbila jsem si, že až se dostanu domů, zkusím tam zavolat. Za hovor nic nedám. A celou tu dobu popíjení horkého nápoje mi slovo Becky nešlo z hlavy. Jako pokaždé tak zvítězila zvědavost a moje plodná fantazie už načrtávala různé obšírné scénáře plánovaného hovoru. Hledají atraktivní mladé ženy s velkým poprsím. Takže mě. O dalších požadovaných proporcích se inzerát nezmiňoval, pokud mi tedy Jana odrecitovala jeho znění přesně. Prostě to risknu. Bylo rozhodnuto.

Rozloučila jsem se s kolegyní krátkým líbnutím na tvář a vydala se rychlým krokem do svého trochu stísněného, ale útulného bytu. Vůbec mi nevadilo, že se tam sotva pohnu, hlavní byla velká pohodlná postel, o kterou jsem se nemusela dělit, a příjemný pocit z výsady nikým nerušeného soukromí.

V hlavě jsem si přehrála několik připravených vět a stiskla zelené tlačítko volání. Na druhé straně dotyčnému stačilo jedno zazvonění, aby hovor přijal. Chci říct dotyčné. Becky měla sametový hlas a ihned zvolila tykání. S tím jsem byla v pohodě. Během dvouminutového monologu odpovídajícího na mou otázku, o jaký druh práce se jedná, jsem si udělala celkem jasnou představu o Becky posílající atraktivní slečny na focení odvážných snímků, za něž obratem kasírují hromádky bankovek. Překvapení se tudíž nekonalo. Okamžitě jsme se tedy domluvily na osobní schůzce, kde snad celá věc získá konkrétní podobu a já si srovnám v hlavě, jestli je tohle to, co chci.

A to rovnou následující den v Brně.

( 2 )

Brno, druhé největší město krásné České republiky. Má své klady, naneštěstí pro mě jsem ale z tohoto téměř půlmilionového města měla tu smůlu poznat především to špatné. Studovala jsem středoškolský obor turismus, a to znamenalo nejen stěhování do cizího prostředí, ale i objevování nových zájmů, k čemuž návštěvy Brna patřily. Abych byla konkrétnější, myslím tím útěky „za školu“. Nebudu přece chodit na první termíny zkoušek, když tu jsou termíny druhé s již jasně znějícími otázkami, na něž není problém se připravit. Přesně tak to fungovalo, profesoři se nenamáhali změnit zadání testu, dostali jsme vždy na opravném termínu tytéž otázky. A když někomu neleze do hlavy třeba matematika, jako v mém případě, měla bych si zbytečně lámat hlavu nad příklady, které mi stejně v životě nebudou k ničemu dobré? Rovnice o dvou neznámých ať si hýčkají ti, kteří si volí vysokoškolské obory s matematickým zaměřením. Mým snem bylo studium psychologie, poznávání lidské duše, pochopení jednání člověka v určitých situacích, probírání možných složitých životních okamžiků a přirozená reakce na ně. Matematika se tak stala hlavním ukazatelem při výběru střední školy. Nehodlala jsem se prostě tímto předmětem jakkoliv zabývat. Turismus představoval ideální volbu pro svoji podstatu, připadal mi jako atraktivní zaměření s perspektivou. A hlavně, maturitní zkouška neobsahovala matematickou zkoušku. Pokud mě paměť neklame, škol bez matematického testu u maturity bylo pramálo, dokonce snad pouze dvě nebo tři.

Ať už to bylo jakkoliv, vydala jsem se mým novým směrem do nového města, za novými přáteli, za novými zážitky. A v Brně jsme se já a mé spolužačky vyskytovaly prakticky každý druhý týden.

Rozsáhlé město, směsice lidí, ruch dopravy, zápach notoricky známých uliček vedoucích z hlavního nádraží do centra…

Odjakživa mám ráda pořádek, všechno zorganizované a přehledné. Jenže Brno? Ulice špinavé, mnoho pochybných existencí potulujících se ulicemi bez cíle, nejednou se podařilo vidět krádež přímo na ulici za bílého dne. Nemluvě o tom, že v noci se do některých částí města neodvažují raději ani policisté. Pocit bezpečí mi zdejší prostředí nemohlo navodit ani omylem, tudíž jsme se spolužačkami většinou prošly oblíbené obchůdky, na náměstí si objednaly limonádu, v pozdějších ročnících pak tradičně české pivo na důkaz neodvratně se blížící dospělosti, a zase jsme uháněly nazpět do našeho čtyřletého domova, kterým se nám stal historicky bohatý a příjemně málo zalidněný Slavkov.

A teď jsem zase, jak se říká, zpět na místě činu. Tisíce světýlek osvětlujících stovky budov, zdi postříkané spreji samozvaných pouličních umělců, typická šeď a ošuntělost. Nic se nezměnilo. Tentokrát ale nehledám krátké povyražení od denních školních povinností. Nyní vstupuju do světa, jenž mi otevře mnoho nových dveří a stejně mnoho jich také zavře.

Beckynu kancelář nebylo obtížné najít, dokonce jsem se na téhle široké ulici ocitla už několikrát dříve. Sundávám zimní bundu, v kanceláři je přetopeno a začínám se potit; nejsem si jistá, čím víc. Nervozitou, nebo naplno běžícím topením?

Becky je na první pohled sympatická, mluví otevřeně, hovoříme spolu jako mnoholeté přítelkyně. Ukazuje mi fotografie a vysvětluje, jaké různé druhy focení existují, co si mám pod tím a tím pojmem představit.

Chápu rychle. Jde o focení aktů za vysoké honoráře, protože její klienti jsou ze zahraničí. Vyplním i dotazník obsahující shrnutí mých kvalit a možností, včetně jazykových schopností, a nakonec se domlouváme, že můžu zkusit jedno focení a pak uvidím, jak se mi spolupráce bude zamlouvat. Ještě si mě několikrát vyfotí pro prezentaci a hotovo, šlo to celkem rychle. Loučíme se a Becky slibuje, že ještě během večera rozešle e-maily a ozve se, jestli dostanu nabídku na focení.

Tak to by bylo, teď můžu čekat a možná se poštěstí, dostanu zakázku.

Čekat jsem tedy skutečně nemusela, ještě jsem nebyla ani doma a na displeji blikalo jméno mojí nové agentky. Necelé dvě hodiny, než jsem se vymotala z Brna a přijela domů, a erotický svět už se začal ozývat. Becky ihned po odeslání mých fotografií odepsal její nejlepší klient, francouzský producent. Podle jejích slov velmi seriózní a dobře platící, produkce na úrovni. Vizážistka na místě, krásné fotky, profesionální přístup, velké studio. Zdálo se to být lákavé, jen s jedním malým háčkem. Musím přijet hned zítra, přesně v devět hodin ráno být na pražské adrese.

Pro někoho, kdo si neumí věci zařídit, by to byla neproveditelná akce, ne tak pro mě. V několika minutách jsem měla vyjednaný odvoz, kamarád se dokonce nabídl, že na mě v Praze počká, kdyby se něco stalo a já se dostala do úzkých.

( 3 )

Bylo to úplně poprvé, kdy jsem se rozhodla pro takto neobvyklé vybočení z obyčejnosti všedních dnů a kývla na něco, co by mě nikdy předtím ani nenapadlo. A přesto se to teď stane. Budu fotit akty, snad se to nikdo nedozví, to by bylo řečí kolem, bude to moje malá tajná mise. Vzhledem k faktu, že do Prahy jsem to měla od svého bytu něco přes tři hodiny cesty autem, bylo nutné vyrazit časně ráno, abych na devátou hodinu stála připravená před studiem.

Tu noc jsem nezamhouřila oka. Neustále se mi v hlavě točily myšlenky, trochu obavy, nejméně desetkrát jsem si kontrolovala připravenou tašku, nesmím přece na nic zapomenout… Zbavit se nežádoucích chloupků na každém centimetru těla, upravit obočí, umýt si vlasy, aby se daly snadno upravit do účesu, vzít si s sebou něco malého k jídlu, kdyby přišel hlad.

O několik hodin později jsem stanula před starou pražskou budovou s oprýskanou omítkou nedaleko Karlova mostu v samém srdci hlavního města. Natáhla jsem ruku ke zvonku s cize znějícím jménem a stiskla.

* * *

Když jsem za zvuku bzučáku strčila do dveří, zazářila z naproti se otevírajících dveří blonďatá kštice vizážistky. Na první pohled byla tahle Iva vyloženě milá holka, a co víc, těšila se z obřího těhotenského bříška. Sálalo z ní tolik energie a vitality, že mi vlila do žil dávku pozitivity. Nervozita polevila a já jsem se uklidnila. Studio bylo velké a prostorné, vlastně tvořilo celé přízemní patro domu, všude se povalovaly boty, župánky, punčochové prádlo, šminky; byt byl napěchován rekvizitami k focení, stály zde lampy, přenosná osvětlení, oblíbené deštníky, jež se používají pro ostrý efekt blesku, fotoaparáty, kamery, paměťové karty… zkrátka veškeré možné vybavení. Dvě hlavní místnosti sloužily jako lokace, kde se zvěčňovaly nejrůznější scénky, další místnost byla takzvaný make-up room, kde Iva připravovala dívky k focení, prováděla na nich zázraky v podobě bezchybného líčení, vytvářela rozmanité účesy a zakrývala drobné nedostatky na těle. Na fotkách je potřeba skrýt vše, co není perfektní, už před focením, aby retušéři neměli tolik práce. Až jsem se divila, do jakých detailů se zachází. Tělo, především suché části jako lokty a kolena, mi tak ještě zahájením focení navlhčila hydratačním krémem. Vyčistila i podrážky bot, aby na fotografii nebylo vidět jediné smítko. Pokud se vyskytla sebemenší chybička, ozval se podrážděný hlas samotného Derecka – producenta, jenž platil také za stěžejního fotografa a účastnil se každého jednoho setu. A ne že by jeho roztomilá angličtina se silným francouzským přízvukem nezněla hezky, ale v práci museli všichni a všechno fungovat stoprocentně, bez zbytečného zdržování.

Že se Dereck umí rozčílit i nad banalitou, jsem se přesvědčila během prvních několika minut, kdy jsem vstoupila do jeho studia. Ani nevím, co konkrétně podnítilo jeho vztek, nicméně jsem jeho hlas uslyšela až na druhém konci bytu, kde jsme s Ivou vybíraly vhodné oblečení v místnosti zvané dressing room, prostoru přeplněném posuvnými věšáky, na nichž visely stovky krátkých sukní, topů, legín, tematických kostýmků typu námořnická slečinka nebo nestydatá zdravotní sestřička.

Výběr byl vskutku obrovský, pro mě jsme zvolily leopardí vzor spodního prádla, krátkou černou sukni, nátělník a boty na vysokánských podpatcích. Nejdřív byl ovšem na řadě make-up. Kvůli otlakům ramínek podprsenky a kalhotek je třeba se kompletně svléct a použít měkký župan, aby otlaky zmizely, než vejde připravená dívka na scénu, zatímco vizážistka upraví obličej a vlasy. Těsně před začátkem focení si pak dotyčná oblékne připravený outfit. Pouhé líčení a vlasový styling zabere obvykle hodinu a půl. Používá se totiž mnoho zkrášlujících přípravků, které dívku promění téměř k nepoznání. Napřed je třeba zakrýt pupínky, znamínka, pihy… poté se nanese vrstva make-upu, pudr, tvářenka, oční stíny, umělé řasy, oční linky, řasenka, upraví se obočí, následuje rtěnka, lesk na rty, a nakonec se tvář postříká popraškem speciální vodičky rozjasňující tvář.

Vlasy se buď vyžehlí do hladka, nebo navlní, v některých případech i prodlouží prameny umělých vlasů, případně se vlasy vyčešou nahoru do drdolu nebo do culíku. Když jsem se na sebe podívala do zrcadla, žasla jsem, kdo se na mě dívá v odrazu. Neuvěřitelné, moje tvář byla najednou úplně jiná, bezchybná. Iva byla skutečný mistr svého oboru. Moje černé mikádo jen podtrhlo dramatické líčení, červená rtěnka korespondovala s rudými nehty. Byla jsem připravená jít na scénu, a přestože jsem se cítila spokojená se svým zevnějškem, nervozita se začala znovu prodírat na povrch. Práce Ivy prozatím skončila a doprovodila mě na připravenou pohovku v zadní místnosti, kde se mělo odehrávat mé první focení aktů.

Usadila jsem se, rozhlédla se a teprve nyní jsem zaregistrovala celou lokaci. Kromě bílé pohovky zde stál stolek s jakousi dřevěnou dekorací, pestré polštářky, malý béžový kobereček. Povedená imitace obývacího pokoje, pouze s tím rozdílem, že naproti mně nebyl televizor, jak by se dalo předpokládat, nýbrž dvě velké stříbrné deštníkové lampy, rozsvícené silným oslňujícím světlem. A za nimi se právě objevil on, můj dnešní fotograf, majitel RRD Production, Francouz s italskými kořeny. Dereck byl charizmatický muž s prošedivělými vlasy, které mu padaly do čela.

Přistoupil ke mně a konečně se mi propojil hlas s tváří. Celou dobu jsem ho slyšela mluvit, ale teď jsem spatřila i jeho tvář a uhrančivý pohled. Okamžitě se mi líbil, nebyl to prvoplánový krasavec, vyzařoval ale intenzivní charizma, jemuž jsem ve vteřině podlehla. To taky způsobilo vlnu ostychu při pomyšlení, že právě před ním se mám odhalovat.

Nebylo ale cesty zpátky, zaťala jsem zuby a zkusila soustředit myšlenky jinam.

Zvláštní je, že na jednu stranu jsem se obávala chvíle, kdy sundám spodní prádlo, na druhou jsem je ze sebe chtěla servat a předvést se mu, jen pro něj. Myslím, že pod tlustou vrstvou make-upu nemohl vidět mé červenající se tváře. Navíc Iva, i přes pokročilé těhotenství ladně přiběhla s pudrem kvůli poslednímu doteku šminek, abych se náhodou na fotce nezaleskla, což je jev pochopitelně nežádoucí! Lesknoucí se tváře nejsou estetické, proto mají vizážistky a maskéři plné ruce práce při maskování mikrokapiček potu, zvláště pokud se jedná o natáčení hardcore scén zaměřených na sex všeho druhu.

Focení začalo poněkud křečovitě, ze začátku jsem se, ač nechtěně, zdráhala uvolnit se a být přirozená. Dereck byl naštěstí na rozpaky nových dívek zvyklý, nebyla jsem zdaleka první modelka, jež stanula před objektivem jeho fotoaparátu v pražském studiu vůbec poprvé. Protože dorozumívání bylo dost komplikované, fotograf naznačoval rukama a vlastním tělem, jak se mám natočit, kam si dát ruce, jestli zvednout hlavu výš nebo ji nechat klesnout níž. Střídala jsem polohy, v průběhu naší práce se měnilo i rozmístění světel. Jednou jsem stála, za chvíli zase seděla, neustále jsem sebou musela vrtět, aby byly fotky rozmanité a neopakovaly se totožné záběry. Samozřejmě, že se později vyberou jen ty dobré, ale jak jsem za čas zjistila, právě tahle produkce používala asi sto dvacet fotek z každého focení, což pro modelky představovalo množství tělesných úkonů, hotové gymnastické cvičení.

Postupně jsem se zbavila jak svršků, tak i spodního prádla. Jakmile mi ale fotograf ukázal, že mám rozevřít stehna, zakroutila jsem rozhodně hlavou. Sice mi žertovně obratem nabídl, že za otevření mých nohou mi na oplátku ukáže on své přirození, jenže se opět dočkal pouze odmítavé reakce z mojí strany. Zasmáli jsme se tomu vtipu, ale pro dnešek by vážně stačilo. Byla jsem šťastná, že to skončilo. Nechat se vyfotit nahá není až takový problém, horší by bylo roztáhnout nohy dokořán a odhalit vše.

Focení trvalo necelé dvě hodinky, uplynulo to vlastně jako voda a moje dušička neprahla po ničem jiném, než si dát sprchu a jet domů. Omyl, velikánský omyl.

Už bych se byla začala balit, ale uzemnila mě Iva. A to doslova. Řekla totiž: „Pojď si sednout, upravím ti make-up na video.“ Cože? O jakém videu je řeč? Nic takového jsem přece s Becky nedomlouvala! Vysvětlení přišlo záhy, za mnou se vynořil Petr, kameraman, který se až doteď schovával v některé z místností u počítače. Vysvětlil mi, že u každé scény se vždy pořizují dva záznamy, fotky a video. Neexistuje, že by set nebyl kompletní. Čelist mi spadla až na zem a srdce do kalhot. Tohle je prvně, co se někdo zmiňuje o videozáznamu. Co to je za podraz?

Stála jsem tam naprosto šokovaná, neschopná slova. V prvním momentě mě napadlo zavolat Becky, celé to musí být jistě nějaký omyl. Ani jsem se moc nedivila, když nezvedla hovor. Došlo mi, co se právě stalo.

Měla to od začátku naplánované. Jsem já to naivní husa, ona moc dobře věděla, že lepší bude mi tuhle informaci zatajit a hodit mě rovnou do vody, však už nějak poplavu. Zkoušela jsem opakované volání ještě alespoň pětkrát, jenže operátor stále hlásil tu zpropadenou větu o volaném účastníkovi, jenž není momentálně k zastižení. Poslala jsem tedy několik ostře mířených sms zpráv, zase bez odezvy. Iva se snažila mě uklidnit slovy, že v podstatě budu dělat to stejné jako při focení, jenom místo fotoaparátu bude Petr používat kameru. Ale tohle jsem já nechtěla, nečekala jsem to a nebyla jsem připravená. V tom se mobil rozsvítil a na něm zpráva od Becky, té zrádkyně: „To zvládneš, jsi přece tanečnice.“

V Brně na schůzce jsem se jí skutečně zmínila, jak ráda tančím, ale tanec a natáčení nahé scény se z mého pohledu nepodobají ani za mák. Několikrát jsem se zhluboka musela nadechnout, abych situaci vstřebala a přijala fakt, že musím dokončit druhou polovinu setu a pak si to teprve náležitě vyřídím s tou podvodnicí.

Věci pak šly ráz na ráz, opravit líčení, znovu na sebe obléct vše, co jsem před chvílí svlékla, přelakovat vlasy. Tentokrát na mě svítila ještě ostřejší světla, místo blikajících deštníků mi oči vypalovalo sedm řad zářivek na dvou rozměrných stojanech. Petr si připravoval kameru, leštil čočku objektivu, zatímco já jsem celá roztřesená poslouchala, co se po mně chce. Naštěstí jsme hovořili stejným jazykem, žádná jazyková bariéra tedy nebránila rozsáhlému vysvětlování, co je u natáčení důležité a čeho se vyvarovat.

Pokud jste se nikdy nepohybovali v oboru, kde se s kamerou běžně setkáte, nenapadne vás, že určité pohyby není možné provádět, jelikož kamera snímá z druhé strany našeho pohledu a proto pohyb, jenž může být zdánlivě přirozený, je naučený přesně tak, jak má být zachycen. V mém případě, kdy se jednalo o materiál zaměřený pro milovníky poprsí, nebylo vhodné, abych své přednosti zastírala.

Při záběru z profilu se tedy musí paže pohybovat tak, aby nestínila a nezakrývala ňadra.

Mít hlavu skloněnou příliš dolů zase vede k tomu, že obočí vrhne stín na oči a na záznamu jsou vidět dvě černá kola. S krůpějemi potu jsem se poprala s natáčením, jak nejlépe jsem dovedla, ale upřímně, bylo mi do breku. Petr se mnou měl hodně práce, aby výsledek dostal přijatelnou formu.

Když vím, do čeho jdu, dokáži se připravit a vždy počítám také s nejhorší variantou, jenže tohle byl čistý podvrh. Past, již na mě příkře nastražila Becky. Snažila jsem se co nejlíp zapamatovat, jak se mám chovat a tvářit. Výhodou byl vcelku snadný scénář, video mělo stejný postup událostí jako předcházející focení. Nutno podotknout, že u natáčení se člověk dost nadře. Děj připomínal striptýz, neustálé kroucení a svíjení těla. Bohužel nebylo možné pustit hudbu a potichu se svádí velmi těžce.

Navíc bylo namístě, abych vzdychala a přidala tak na autenticitě. Jenže já nebyla vzrušená ani omylem. Světla svítila natolik silně, až jsem nemohla popadnout dech, takže ze mě místo vzdychání šly zvuky připomínající spíš zadýchaného maratonského běžce. Tak mocně jsem si oddychla a spadl ze mě kámen úlevy, že je to za mnou. Zážitek k nezaplacení, tohle už nechci zažít! Nakonec si mě Petr vyfotil s doklady kvůli autorským právům. Je to malá pojistka při případné kontrole ze strany úřadů. Takhle bylo jasné, že jsem s předáním práv souhlasila, což jsem následně stvrdila podpisem na několikastránkovém dokumentu. Nato jsem obdržela peníze za odvedenou práci, rychle jsem na sebe hodila své oblečení, setřela kapesníčkem nános rtěnky a zavolala do utichlého studia „bye bye“. Po cestě ven jsem ze stolu shrábla ještě tři sušenky, aby těm zrádcům aspoň kručelo v břiše, a utíkala ven jako splašená.

( 4 )

Následujících několik dní jsem se soustředila na sebe, opět jsem pracovala ve svém nehtovém salonu. Nákupy mě vždycky potěší, rozšířila jsem tedy šatník. Pozlátko nových módních kousků do šatníků umlčelo hlas svědomí. Uspokojovalo mě to, nerada poslouchám výčitky vycházející z mého nitra. Napovrch se zdály být věci obyčejné, bez lesku, ale nebyla jsem schopná zapomenout na svůj erotický zážitek.

Bez ustání mi v hlavě vyskakovaly prožité situace. Ale hlavně jsem nemohla přestat myslet na něj. Dokonale mi učaroval. Byla jsem si naprosto jistá, že on na mě nemyslel, proč taky? Takových jako já měl ve studiu denně hned několik, pro něj bylo naše focení jenom jedním z mnoha. Choval se hezky a mile, zřejmě proto, aby dostal, co chtěl. Svůj materiál, za který mu klienti zaplatí mnohonásobně více, než na kolik jsem si přišla já. Uklidnilo mě zjištění, že jeho placené internetové stránky jsou zahraniční, proto údajně těžce dohledatelné. Tím jsem ovšem hrubě podcenila moc všudypřítomného virtuálního prostoru. Jistěže mě napadlo, kolik asi lidí brouzdá na stránkách, jejímž hlavním tématem je sex. Nedokázala jsem si však představit, jaký rozsah má tato sekce a jak dalece je síť propojená.

Zatím ale můj život pokračoval jako obvykle, do doby než se mi znovu ozvala Becky. Ne, ještě jsem jí neodpustila tu podlost se zamlčením natáčení videa, ale pravdou bylo, že se to dalo přežít a nebyl to pro mě natolik odporný čin, abych to odmítla absolvovat znovu. Měla pro mě novou práci, tentokrát mi nabízela spolupráci s americkým producentem, který také sídlí v Praze. Podmínky téměř nachlup stejné, tím pádem něco, co jsem si už dokázala představit a troufala si jít do toho i na druhý pokus. Lákalo mě to vzrušení, zase ochutnat zakázané ovoce, stát se na okamžik dokonalou bohyní, být středem dění. O několik dní později jsem se proto opět vydala do hlavního města. I tentokrát jsem si sbalila tašku, napěchovala jsem ji ale důkladněji než minule.

Ty nákupy se nakonec hodily, možná použiju něco ze svých nově ulovených oblečků, jimiž jsem se obohatila za svou odvahu. Malá náplast na duši, především za to video.

Několikery boty, nové spodní prádlo, síťované punčocháče, které jsem se doposud ještě nikdy neodvážila obléknout, ačkoliv mi tenhle výstřelek přišel vždy sexy. Taky jsem přibalila pár kousků bižuterie, rovněž nově pořízenou. Co se třpytí a blýská, to musím mít. Typická holčičí záležitost.

Tentokrát proběhla cesta do Prahy daleko příjemněji. Využila jsem vlakovou dopravu, přála jsem si být sama, nikomu jsem se dokonce nesvěřila se svým výletem. Ráno tam, večer nazpět. Ani si nikdo nevšimne, že jsem na den zmizela. Tenhle zážitek patřil jen mně, cestovala jsem tam v očekávání pohodového dne a stejně pohodových lidí. Všude člověk může narazit na hlupáky, a jak se později ukázalo, zrovna tahle branže je přímo semeništěm pitomců. Mé druhé focení však proběhlo v klidu, za což jsem byla neskonale vděčná. Později jsem se během mého působení v erotice nejednou ocitla v pozici, kdy bych nejradši udělala čelem vzad a odešla. A nepochybně bych se nedostala tam, kde jsem, kdyby takové chvíle přišly na začátku mé cesty.

Později mi navíc došlo, jak jsou dívky cestující do Prahy na podobná focení od začátku v nevýhodě.

Hodiny cestování za prací, která neodpovídá představám, třeba kvůli neprofesionálnímu chování ze strany produkce, je často faktorem, jenž dívky donutí přijmout i nevhodné pracovní podmínky a namísto odmítnutí spolupráce zůstat a udělat, co se od nich požaduje. Ztratit celý den ve vlaku nebo autě a přijet pak domů s prázdnou je totiž řádný důvod k rozhořčení.

Místo dnešního působení se nacházelo v jiné části města, což mi přišlo vhod, jelikož jízda trvala kratší dobu. Z vlakového nádraží asi jen pět minut. Protože nejsem dost zběhlá v komplikované pražské dopravě, beru si vždycky taxi. Je to snadnější, nepříliš nákladný, a především bezpečný způsob, jak se dostat tam, kam potřebujete.

Uvítala mě opět vizážistka, tentokrát se jmenovala Ella. To by mě zajímalo, jestli nejsou s Ivou sestry, napadlo mě okamžitě. Blondýnka, drobná, moc milá už na první pohled, totožný typ jako Iva. Jen to bříško se nikde nekulatilo. A vzápětí přišel i fotograf. Hned mě napadlo, že by se hodil spíš někam na pláž se surfovacím prknem v podpaží. Vyznával očividně uvolněný styl oblékání, volné kalhoty, nátělník odhalující paže, které evidentně pravidelně navštěvují posilovnu, na hlavě baseballku. A moc hezký úsměv. Podal mi ruku a řekl stručně: „Steve.“

Vykoktala jsem něco o tom, že mě těší naše seznámení, jenže s angličtinou jsem na tom byla bledě. A s rodilým Američanem je dorozumívání složitější o jeho sice neuvěřitelně přitažlivý, zato špatně srozumitelný akcent. Brzy se naštěstí ukázalo, že slova nepotřebujeme. Od prvního momentu jsme si sedli, nejspíš pro jeho nenásilné chování, volný přístup. Nemyslím, že potkat Stevea na ulici, všimla bych si ho. Rozhodně ne tak, že by se mi mohl zalíbit. Mám daleko raději elegány, ne chlapy v nátělníku. Ale vážně na něm bylo něco speciálního. Mohutná postava mu dodávala na ochranitelském vzhledu, tenhle typ by kvůli mně určitě neváhal dát někomu pěstí.

Ještě než jsme se dostali k samotnému focení, cítila jsem nutkavou potřebu se těmi velkými pažemi nechat ovinout a schovat se v jeho náručí. Najednou bylo jedno, proč jsem přišla. Věděla jsem, že i pro něj naše setkání nebude poslední. Stejný program, make-up, vlasy, fialové spodní prádlo, na to bílý průhledný pláštík a Steve si mě vyzvednul, aby mě odvedl nahoru do podkrovní místnosti s prosklenou střechou, dnešní lokaci, o něco méně vydekorovanou než u prvního focení. Šla jsem ráda, dokonce mě vedl za ruku po úzkých točitých schodech jeho mezonetu. Protože jsme byli na celou akci sami dva, určili jsme si jiný styl pořizování snímků a videa.

Střídali jsme fotoaparát a kameru, chvíli na mě mířil objektiv foťáku, pak mě pro změnu snímala kamera. K nasvícení nám sloužil jen malý blesk, ne obrovské světelné panely jako prvně. Za použití denního světla nejsou fotky tak precizní jako při focení s umělými světly. Nicméně tento styl je jednodušší a pro mě pohodlnější, protože jsme neztráceli čas přesouváním lamp a testováním nejlepšího světelného efektu. Pocit uvolněnosti mi dovolil otevřít se víc a odhodit stud, zvlášť proto, že mě Steve očividně svlékal pohledem dříve, než jsem se svlékla sama. Proto bylo příjemné sundávat si pomalu prádlo a sledovat, jak po mně touží. Vyžívala jsem se v tom, bavilo mě si s ním dělat, co se mi zachtělo. Jeho pootevírající se ústa naznačovala zájem, okatě jsem ho sváděla. Tentokrát mi nic nebránilo roztáhnout nohy a ukázat mu, jak moje ruka sjíždí od břicha až k intimním partiím. Klouzala jsem s ní níž a níž, přejížděla jsem si prsty po klitorisu, prsty druhé ruky jsem dráždila levou bradavku, a když se mi z hrdla ozval slastný sten, nevydržel to, nedbale odložil kameru a přiblížil se ke mně.

Začal ostýchavě, ale na můj souhlasný úsměv si přilehl ke mně na postel, pochopil, že to z mé strany nebyla hra pro kameru, ale přímo pro něj. Baseballka teď letěla na opačný konec místnosti, najednou jsme se vášnivě líbali, naše těla žhnula touhou, Steve se přesunul blíž k mému rozpálenému trupu a líbal mě v klíně stejně vášnivě jako před chvílí na ústa. Pro mě dosud nepoznaný pocit. Orální sex jsem už zažila, jenže muži mají bohužel v drtivé většině případů špatnou techniku. Kmitat jazykem nahoru a dolů ve stejném rytmu mě nedokáže dostat do extáze, do jaké mě dostával Steve.

Líbal mě dole zrovna jako kdyby mi věnoval ten nejvášnivější polibek na rty. To mě překvapilo a strašně se mi to líbilo. Křičela jsem nahlas a ani mě nezajímalo, jestli je Ella stále ještě s námi v bytě. Pokud uslyší mou slast, napadne ji snad odejít, jinak by bylo pozdější setkání vyloženě trapné. Steve se rafinovaně přesunul opět nahoru, nyní má ústa dostávala sladké něžné polibky ochucené mojí vlastní šťávou. Jeho tělo se přitisklo k mému tak těsně, až jsem zřetelně ucítila jeho ztopořený penis. Sáhla jsem na něj, něžně, abych rozpoznala jeho velikost. Šokovala mě, moje dlaň se vedle něj zdála být tak drobná. Skrýval v kalhotách opravdový skvost! Vzrušená na nejvyšší míru jsem mu pomalu stáhla spodky, chtěla jsem jeho penis cítit na své kůži. Teď tu byl přede mnou obnažený jako já před ním, přitiskl se na mě ještě naléhavěji, polibky nebraly konce, kousali jsme se navzájem do rtů, zkoumali jsme naše těla, cítila jsem jeho vůni… bylo to jako kouzlo, každý detail zapadl na své místo. Až na ten poslední, než do mě konečně zasunul svůj velký penis.

„Ach bože!“ vykřikla jsem.

Bylo to božské, jako nahromaděný chtíč, který se právě přelil z jeho útrob do mých. Kombinace extrémní rozkoše a díky jeho obdaření malinká špetka bolesti, v našem spojení perfektně vyvážené. Vykřikla jsem a pak znovu a znovu. Jeho vzrůst byl mým nejintenzivnějším zážitkem. Věděl, kde se mě dotknout, jak mě políbit, jeho ruce jako by znaly moje tělo odjakživa, přitom jsme se nikdy předtím nesetkali. Nikdy dřív jsem nepoznala takový druh touhy a geniální shodu s milencem, jehož jsem potkala teprve před několika hodinami.

Souložili jsme s takovou vehemencí a tak dlouho, že se venku zšeřilo a slunce zapadalo za obzor. Kéž by ta chvíle trvala věky. Naneštěstí i to krásné musí jednou skončit a mě čekala dlouhá cesta domů. Ačkoliv velmi nerada, vymanila jsem se z jeho velkých paží, jež mě odmítaly pustit. Můj milenec zůstal ležet, pozoroval mé pohyby, jak jsem se oblékala, mimoděk si pohladil svůj i v klidném stavu obří penis, a pak pronesl: „Ty jsi bohyně.“

Ano, byla jsem. Pro něj jsem dnes skutečně byla. A cítila jsem se naprosto božsky.

Podepsala jsem v rychlosti převod autorských práv, dostala peníze a utíkala ven chytit si taxi, abych stihla poslední přímý vlak.

( 5 )

Od přírody se považuji za živelného tvora. Snad že jsem se narodila ve znamení štíra, snad jsem jen dravější než lidé z mého okolí. Tak nebo tak, velmi často u sebe pozoruji odlišné reakce, než jaké projevují ostatní. Agresivní přístup mi není cizí a ambice mi přerůstají přes hlavu, objeví-li se někdo (či něco), po kom (čem) žízním. To pak jdu příslovečně „přes mrtvoly“. Když něco vážně chci, dostanu to. Neexistuje nic, co by mě mohlo zastavit.

Ačkoliv jsem měla sotva před chvílí jeden z nejlepších sexuálních zážitků ve svém životě, Dereck mi vrtal díru do hlavy, a já se marně pokoušela soustředit na něco jiného. Jako by mi vlil do těla jed, který se teď šířil krevním oběhem. Měla bych přece myslet na Stevea a pokusit se s ním opět sejít. Jenže jako obvykle jsem dychtila po všem najednou. I když mi bylo dokonale jasné, že kombinování vztahů zpravidla končí fiaskem stejně jako hon na víc zajíců.

Kdybych se byla soustředila na svého amerického sexuálního poloboha, asi by se dnes má životní cesta ubírala jiným směrem. Dokážu si jasně představit život v domečku na kalifornské pláži, v zahrádce pobíhajících několik pištících dětiček a psů, Steve každý večer přitiskující své překrásně velké a sladké rty na mé, zatímco jeho chlouba by do mě vklouzla bez potíží jen co bychom se k sobě před spaním přitulili, tím pádem bych setrvala v kůži bohyně navždy.

No, dopadlo to jinak. Možná bych dokázala Francouze vypudit ze své mysli, to by mě ovšem nesměl pozvat do Prahy na, pro můj velký úspěch vyžádané druhé focení a bohužel současně i na neodmyslitelné natáčení. S tím jsem se pořád ještě nesrovnala, nepřinášelo mi potěšení nakrucovat se před kamerou. Pro zajímavost jsem si dokonce pustila několik videí na internetu, samozřejmě ne vlastních, sama na sebe jsem se podívat nemohla! Nesnáším slyšet svůj hlas na jakémkoliv záznamu, natož se k tomu ještě vidět nahá ve sprosté scénce. To bych s velkou pravděpodobností nerozdýchala.

Já, ač naprosto paradoxně duše romantická, přijala jsem fakt druhé spolupráce s Dereckem jako osudové znamení. Doufala jsem, že nemá zájem jen o práci, ale především že mě chce znovu vidět. Dodnes si nejsem jistá, jak to vlastně celé bylo, nejspíš si uvědomil, koho má ve studiu, až když jsem opět otevřela dveře bytu u řeky a s širokým úsměvem na tváři pozdravila: „Hello, nice to see you again!“

Opravdu jsem byla ráda, že jsme na sebe znovu padli. Napodruhé byl snad ještě smyslnější. Poprvé neměl ani pořádně čas na nějaké povídání, evidentně mě považoval za někoho, s kým se už vidět nemusí, proto byla nějaká konverzace bezpředmětná. Teď to ale bylo zjevně jinak, veselí z Derecka jen sršelo a celková atmosféra se zdála o dost příjemnější. Iva, Petr, já i Dereck jsme si napřed v klidu vypili za neutuchajícího smíchu kávu. Den jako stvořený pro flirt. A taky že jsem se snažila. On to jistě poznal, není to žádný mladíček, aby nedokázal uhádnout zájem ze strany ženy, navíc tak očividný. Angličtina se mi pořád ještě zadrhávala v krku a nedostatečná znalost slovíček mě zrazovala při každé větě. Ani americký rychlokurz nepomohl, navíc když byl zaměřený na jiné dovednosti než jazykové… pardon, pochopitelně lingvistické. Díky vizážistce Ivě šlo ale mluvení daleko snáze, překládala a pomáhala s gramatikou, hodně mi tím ulehčila.

Vzpomínám si, že tohle focení proběhlo hladce, měla jsem už nějakou zkušenost a chtěla být za ostřílenou svůdkyni, nikoli vyklepanou zaječici, s takovou bych svého fotografa stěží okouzlila. Nasadila jsem tedy sebevědomý úsměv, nechala si vylepšit zevnějšek šikovnýma ručičkama Ivy, zvětšující se teď už do monstrózních těhotenských rozměrů. Co chvilku jsem měla pocit, že z ní dvojčata musí vypadnout za chůze. Co dvojčata, hádala bych minimálně trojčata! O hodně později, když už byly děti na světě, mi svěřila informaci, že jí to vyneslo nutnost rekonstrukce celého břicha i poprsí. Dvě děti najednou a drobná holčina rovná se rozmašírované břišní svaly a prsa ve stavu, který žádný muž nechce vidět.

Make-up byl nakonec zase bez chybičky a mé ego se tetelilo blahem. Jak se dalo předpokládat, zvýšené sebevědomí mi pomohlo při pózování, předváděla jsem se, celou dobu vysílala otevřené signály a udržovala oční kontakt s fotoaparátem, protože z druhé strany objektivu mě pozoroval On. Stud byl tatam, focení jsem si užila a sama sebe tím překvapila. Dereck mé snažení náležitě ocenil. Pozval mě totiž na večeři. Celá rozzářená jsem se běžela pochlubit Ivě, ta ale mé nadšení nesdílela. Přiznala mi, že tohle Dereck dělá často, když se mu líbí nějaká modelka. No super, to jsem fakt nepotřebovala slyšet, přestože jsem si to sama podvědomě myslela. Jenže slyšet to nahlas mi částečně pokazilo náladu. Rychle jsem ta slova setřásla, jako by je Iva nikdy nepronesla, a rozhodla jsem se jít na večeři tak či tak. Nejsem jen jedna ze sta, musel si mě přece vybrat ze specifického důvodu! Celou dobu natáčení videa mi to pozvání na rande šrotovalo v hlavě, zvědavost zase jednou zvítězila a zůstala jsem týž večer v Praze s úmyslem přespat ve studiu a odjet až následujícího dne ráno. Stalo se.