ŽIVOT S OTOU

1980

Dita Krausová

ŽIVOT S OTOU

Copyright © Dita Krausová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4811-9

Mé rodině

Otův náhrobek. Kibuc Giv’at Chajim v Izraeli, 2020

_ _ _ _ _ _ _ _ _

Od Otovy smrti uplynulo již více než 21 let. Každý rok chodím v den jeho narození a v den jeho smrti na hřbitov. Stojím u jeho hrobu, opráším náhrobek, položím na něj dle židovské tradice kamínek a zaliji květináče. A pak k němu mluvím. Vím, že po smrti není nic, ani peklo, ani ráj, ale mám potřebu vyslovit, co mám na srdci.

„Otoušku, jsem tu zase, slyšíš? Máme už čtyři pravnoučata. Všechna mají jméno Kraus! Rodinné jméno pokračuje, to by se tatínek Richard těšil, viď? A tvá knížka o dětském bloku v Osvětimi vyšla v mnoha jazycích. Tvé knížky čtou tisíce lidí na celém světě!“

Pohladím kámen a odcházím s hřejivým pocitem, že jsem si s Otou pohovořila…

PRAHA

1921–1938

RODINA KRAUSOVA

Rodina mého otce pochází z malé vesničky Psáře, kde můj pradědeček obchodoval s koňmi a kravami. V neděli vždy odešel z domova a vrátil se až v pátek před začátkem šabatu. Chodil po sousedních vesnicích, kde kupoval dobytek, který pak s určitým ziskem prodal. Posledních šest set let žili Krausové v Psářích nebo jejich blízkém okolí. Alespoň tak mi to řekl můj otec. Během té doby byli opakovaně vyháněni, vykrádáni, zneuctíváni a vypalováni, ale vždy se vrátili – k tiché řece Blanici, do mírně kopcovité jihočeské krajiny. Chalupu v Psářích jsem jako dítě navštívil – byla tam jen jedna místnost: s hliněnou podlahou, bez tekoucí vody, elektřiny a koupelny.

Do roku 1848, kdy rakouský císař Josef II. podepsal toleranční patent, se v každé židovské rodině směl oženit pouze jeden syn – podle zásady, že ve vesnici nesmí bydlet více než jedna židovská rodina. Židé žili se svými křesťanskými sousedy v neklidné symbióze. Jelikož nesměli vlastnit půdu, starali se o cizí panství, vybírali daně, prodávali textil nebo obchodovali s dobytkem, obilím či dřívím na otop. Můj dědeček Bernhard Kraus byl zjevně ten, kdo dostal takzvané povolení k sňatku, zatímco jeho sourozenci zůstali svobodní. Kolik sourozenců měl, nevím, protože jsem potkal jen dva.

Dědeček se přestěhoval z vesničky do Vlašimi, kde si otevřel obchod. Prodávalo se v něm vše – od tkaniček do bot přes hřebíky až po hrnce a pánve. Byl také jednatelem pojišťovny Slavia. Musel být mezi české obyvatelstvo velmi dobře asimilovaný, protože byl svého času zvolen místostarostou za mladočechy, nacionalistickou a spíše antisemitskou stranu.

Na dědečka Bernharda si vzpomínám jen matně, protože zemřel, když mi byly asi čtyři roky. Budil pozornost. Byl vysoký, měl majestátní vzhled a dlouhé bílé vousy; skutečný patriarcha jako biblický Abraham nebo Jákob. Bydlel ve dvoupatrovém domě s vrzajícím dřevěným schodištěm, které bylo plné tmavých koutů a zákoutí, kde jsme si s bratranci a sestřenicemi hráli na schovávanou. V zadní části domu tekla řeka Blanice, ve které jsme se nemohli koupat, protože voda byla kalná a břehy páchly husím trusem. Moji prarodiče totiž chovali slepice, kachny, husy a králíky. Moje babička Julie, rozená Lüftschitzová, zemřela pár let po mém narození na rakovinu žaludku.

Prarodiče měli služebnou Marjánku, která s nimi žila od svých třinácti let. Když babička Julie zemřela, Marjánka zůstala v domě. Dědeček jí pak ve své poslední vůli odkázal skromnou penzi. Po jeho smrti mohla zůstat v domě a přestat pracovat, ale vařila pro rodinu strýce Franty, dokud v devadesáti letech nezemřela.

Moji prarodiče vychovali osm dětí. Jmenovali se Karel, Richard, Robert, Franta, Tonda, Otla, Mařka a Týna. Kromě osmi vlastních dětí se dědeček ještě ujal sirotka Leopolda Hellera.

Nejstarším z bratrů Krausových byl můj strýc Karel, který byl chytrý obchodník, ale také gambler a sukničkář. Brzy po Velké válce zbohatl, vlastnil textilní továrnu, vilu a cadillac. Během jediné noci však při karetní hře přišel o celý svůj majetek. Přišel nejen o peníze, ale i o peníze svého obchodního partnera, mého otce. Od té doby s ním můj otec již nikdy nepromluvil. Se strýcem Karlem se nepřátelil žádný z bratrů. Uzavíral totiž pochybné obchody, sázel na koně, sváděl ženy a navštěvoval veřejné domy. Krausovi, kteří začínali od nuly a jimž se dařilo, byli drobní obchodníci, kterým velmi záleželo na tom, jakou mají pověst. Strýc Karel měl dva syny, mého bratrance Pepíka, který byl ode mne o deset let starší, a Zdeňka, který byl jen o dva měsíce mladší než já. Zdeněk byl světlovlasý, modrooký a vypadal tak křehce, jako by byl z porcelánu. Tančil jako Fred Astaire a u dívek byl velice oblíbený. V roce 1941 odjelo prostřednictvím organizace Černá růže několik ilegálních transportů do Palestiny. Pepík, jeho mladá žena Gerti a Zdeněk se přihlásili. Pár dní po příjezdu se můj bratranec Zdeněk vydal do Tel Avivu, aby tam vyřídil nějaké administrativní záležitosti, a byl zabit při jediném italském náletu na Palestinu.

Se strýcem Karlem jsem se naposledy setkal v Osvětimi, kde byl jedním z mála vězňů, kterým se dařilo. Obchodoval s cigaretami a zprostředkovával schůzky mezi polskými kápy a cikánskými dívkami. Občas mi dal kousek bílého chleba pro mého otce, který nedokázal strávit těžký chléb, jejž jsme dostávali jako denní příděl. Přesto s ním otec nadále nemluvil. Strýc Karel zemřel v plynové komoře v Birkenau v noci ze 7. na 8. března 1944. Stejně jako můj strýc Robert a jeho žena Elsa, kteří před válkou bydleli v prostorném bytě v jedné z nejlepších pražských ulic blízko řeky. Robert vyráběl elegantní peněženky z krokodýlí kůže a dámské kabelky.

Dalším z bratrů Krausových byl strýc Franta, který byl považován za neotesance. Dědeček Bernhard dal každého ze svých pěti synů vyučit nějakému řemeslu. Frantovi, který nebyl příliš bystrý, bylo předurčeno stát se ševcem.

Mého otce, který měl obchodního ducha, poslali k panu Taussigovi, obchodníkovi s textilem v Teplicích. Učni v té době bydleli u svých zaměstnavatelů, a tak se můj otec učil nejen o různých látkách, ale naučil se také, jak táhnout těžký dvoukolový vozík, drhnout podlahu, starat se o děti paní Taussigové a nosit těžké koše z trhu. Děda Bernhard za to platil tři zlaté ročně. Můj otec musel být velmi pilný zaměstnanec, protože pan Taussig druhý rok snížil platbu na dvě zlaté a ve třetím roce již za něj otec neplatil nic. Teplice byly německé město. Otec se tam naučil nejen textilnímu řemeslu, ale také německy, což byl tehdy úřední jazyk Rakouska-Uherska.

Byl to vynikající obchodník, který prodával dámské spodní prádlo jako umění. V šedesáti letech obdržel čestný titul obchodního rady, a byl dokonce zvolen viceprezidentem Svazu průmyslníků. To vše bez absolvování střední školy.

Díval jsem se na svého otce s opovržením, protože nikdy nečetl román, nikdy nenavštěvoval seriózní divadlo a nemluvil o Picassovi ani o surrealistické poezii. V dospívání jsem byl socialista a stavěl jsem se proti vykořisťovatelům utlačovaných mas. Což mi ovšem nezabránilo v tom, abych si vzal otcovy peníze, užíval si pěkné oblečení, dobré jídlo a všechno pohodlí, které vykořisťování dělnické třídy přinášelo.

Avšak skutečnou ambicí mého otce nebylo vyrábět jemné spodní prádlo nebo, jak tomu říkal, dámské pracovní oděvy. Chtěl být operním tenoristou. Měl dobrý hlas a celý život studoval zpěv. Dvakrát týdně k nám docházel korepetitor, aby ho doprovázel na klavír, když zpíval árie z Aidy, Bohémy, Traviaty, Toscy a Smetanovy Prodané nevěsty. Otec neznal noty, ale jelikož měl výbornou hudební paměť, pamatoval si melodie zpaměti. Doufal, že zdědím jeho hlas a lásku k áriím. Několikrát přiměl korepetitora, aby můj hlas zkontroloval, což vždy skončilo totálním fiaskem, protože jsem neměl ani hlas, ani sluch a nikdy jsem nedokázal zopakovat tón, zahraný klavírem. Nedostatek hudebního nadání jsem pravděpodobně zdědil po své matce, která neuměla udržet nápěv té nejjednodušší lidové písně. V mládí chodila jako každá dívka z dobré rodiny na hodiny klavíru, ale když se občas pokusila mého otce doprovodit na klavír, byla vždy příliš vysoko, nebo příliš nízko, hrála příliš rychle, nebo příliš pomalu. Nikdy to neladilo.

„Mým povoláním,“ říkával můj otec, „je být tenorem.“

„A co dámské spodní prádlo?“

„To,“ máchl odmítavě rukou, „je jen koníček.“ Byl perfekcionistou, jak ve svých áriích, tak při výrobě kalhotek, nočních košilí a kombiné.

Všichni bratři Krausovi byli dobří obchodníci, ale nejvíc peněz vydělával strýc Franta. Začínal skromnou výrobou obuvi u dědečka ve Vlašimi, a nakonec zaměstnával více než stovku dělníků. Postavil dceřiný závod v Jižní Africe, kde vyráběl boty tak levně, že neměly konkurenci. Nehorázně zbohatl, ale zůstal bouřlivákem, který srkal polévku a mlaskal, i když byl s mými rodiči v luxusní restauraci v Paříži.

Se strýcem Frantou, tetou Irmou a bratrancem Jirkou jsem se seznámil až v roce 1942 v Terezíně, kde pracovali v opravně obuvi.

„Nemůžou nás poslat transportem na východ,“ řekl mi tehdy strýc Franta, „protože my flikujeme boty všem esesákům. Neučil ses před časem také opravovat boty? Stačí říct a já si promluvím s vedoucím, který je můj přítel.“

O měsíc později už byli všichni v transportu do Velkého Trostince, kde zemřeli hlady.

Otcův nejmladší bratr se jmenoval Tonda. Dědeček Bernhard ho poslal na střední obchodní školu. V továrně strýčka Tondy se vyráběly pánské košile a pyžama. Na podzim roku 1941 byl strýc Tonda s rodinou povolán do prvního z pěti transportů do Lodže v Polsku.

Nevzpomínám si, že by spolu všech pět bratrů Krausových někdy v klidu klábosilo. Často se spolu hádali. Hádka obvykle začala při karetní hře zvané mariáš, dalším jablkem sváru byly dva přední pražské fotbalové týmy Sparta a Slavia.

Pokud jsme v neděli ráno nešli do muzea, abychom si rozšířili moje dětské obzory, nebo nevyjeli na výlet na venkov, navštěvovali jsme hrob dědečka Bernharda a babičky Julie na židovském hřbitově ve Strašnicích. U vchodu jsme koupili květinu v květináči, kterou jsme dali u černého mramorového kamene mezi břečťan. Obvykle jsme při tom potkali některé z otcových bratrů, kteří stejně jako my přišli vzdát hold svým zesnulým rodičům. Od brány s hebrejským nápisem „Prach jsi a v prach se obrátíš“ to byla k hrobu mých prarodičů dlouhá procházka. Hřbitov byl plný starých kaštanů, ale já jsem je nesměl sbírat.

„Přinášíme věci na hřbitov,“ říkával strýc Robert nad bramboříkem v květináči, „ale nic neodnášíme.“

Když jsme potkali některého ze strýců, se kterým jsme zrovna nemluvili, šli jsme ke hrobu v oddělených skupinách a nedali jsme svůj květináč blízko květináčů našeho nepřítele.

Obvykle to byla moje teta Mařka, nejmladší sestra mého otce, která své bratry usmířila. Byla vdaná za Pepíka Freunda, který vlastnil dvůr se stavebním materiálem. Byl plný cihel, řeziva, pytlů cementu, vápna, písku a štěrku. Nikdy však se zbožím nemanipuloval sám, aby si neušpinil ruce. Dával si na svém oblečení záležet. Nosil světlý oblek, klobouk Borsalino, bílé kamaše a naleštěné žluté boty. Kouřil skrz jantarový držák na cigarety a chodil s holí se stříbrnou rukojetí. Freundovi měli vilu na kopci, obklopenou velkou zahradou a sadem.

Když se Mařka dozvěděla, že někteří z bratrů spolu nemluví, pozvala válčící strany na nedělní oběd. Bylo těžké zůstat ve při nad tak lahodným masem, zeleninou a štrúdlem přelitým šlehačkou.

Teta Mařka a strýc Pepík přišli do Terezína v roce 1942, krátce nato byli převezeni do Osvětimi a zavražděni.

Další sestrou mého otce byla teta Týna, která bydlela v Kutné Hoře. Provdala se za strýce Weinbergera, povaleče, který většinu času trávil v hospodě pitím piva a hraním karet. Měli tři děti, mého bratrance Ottu Weinbergera a dcery – dvojčata Karlu a Pavlu. Otto se oženil s Rutkou, dívkou se srnčíma očima, ale s nohama, které by neudělaly ostudu ani koncertnímu klavíru. Do Terezína přijeli v létě 1942, usoudili, že je to místo na jejich vkus příliš přeplněné, a dobrovolně se přihlásili do transportu, který skončil v táboře smrti. Zbytek Weinbergerovy rodiny byl po atentátu na Heydricha deportován do trestního vlaku, který se nezastavil ani v Terezíně.

Poslední ze sester mého otce byla moje teta Otla. Provdala se za strýce Jirku Blocha, který měl závod na výrobu dětských oděvů. Měli dva syny, Pavla a Evžu, oba pracovali v závodě. Pavel byl pohledný mladý muž, zatímco Evža byl poďobaný a koktal. Byli starší než já a stýkal jsem se s nimi velmi málo; kromě doby, kdy se Evža zamiloval do dívky a daroval mi své akvárium.

„Nemohu se o všechno postarat. Je to buď jedno, nebo druhé. Hlavní je údržba ve správné teplotě a nepřekrmování.“ Předpokládám, že myslel rybu, a ne dívku. Občas se přišel na své ryby podívat, ale když se ujistil, že je držím ve správné teplotě, přestal chodit a věnoval se dívce. Strávil jsem u akvária mnoho šťastných hodin, zanedbával domácí úkoly, přátele, bruslení, hraní na klavír a stolní tenis. Byl jsem velkým milovníkem zvířat a kromě ryb jsem měl i foxteriéra, kočku, rodinku morčat, černo-žlutého mloka a kotec s králíky.

V roce 1942 byla rodina Blochových deportována do koncentračního tábora v Polsku, kde všichni zahynuli.

A tak jsem kromě svého bratrance Pepíka v Haifě jediným mužem, který z rodiny Krausových přežil.

(Úryvek z eseje Oty B. Krause, 27. 12. 1998)

Ota s rodiči, 1922

Otova maminka Marie, rozená Strassová, pocházela z rodiny zámožného obchodníka s textilem v Náchodě. Na sňatek tedy mohl Richard Kraus pomýšlet až tehdy, když se vypracoval z učedníka v samostatného obchodníka. Od známého pražského pekaře Odkolka proto zakoupil budovu továrny a přilehlý rodinný domek a založil si továrnu na výrobu dámského prádla v Praze-Strašnicích. Novomanželé nejprve bydleli v pronajatém bytě v Přemyslovské ulici, v přízemí domu se nacházela firma vyrábějící hrací karty Piatnik. Později se s maličkým Otou, který se narodil 1. září roku 1921, přestěhovali do rodinného domu u továrny.

Prádlo firmy Rikra bylo velice kvalitní, zdobené barevnými kvítky, které vyšívaly ženy v krkonošských chaloupkách. Jednou ročně jezdili Krausovi s kreslířkou do Paříže na módní přehlídku. Po přehlídce kreslířka vždy načrtla modely, které tam viděli, a s drobnými změnami je pak začali šít v továrně. Zboží firmy Rikra bylo dodáváno do nejluxusnějších obchodů po celé Československé republice.

Rodinný domek stál průčelím do ulice, která se tehdy jmenovala Vinohradská (dnešní Starostrašnická). Uvnitř domu byly čtyři velké pokoje, tři z nich s okny do ulice, prostorná kuchyň s kamny na uhlí a malý pokojík pro služebnou. Z ulice vedly tři schody do sklepa, kde bylo truhlářství.

Nějakým zázrakem se do dnešního dne dochovala fotografie domu, na níž je vidět i hrdá tabule: Richard Kraus, továrna dámského prádla. Existuje také starší snímek domu, z roku 1913. Objevila jsem ho náhodou v jedné z vitrín v Muzeu hlavního města Prahy, kde se konala výstava o Strašnicích. Procházela jsem výstavou, prohlížela fotografie a v tu chvíli jsem spatřila pohlednici s fotografií Vinohradské ulice. Poznala jsem na ní malou budovu se štítem – onen dům, který pak patřil Krausům. Když jsme s Otou přijeli po revoluci do Strašnic, stará vila a továrna už neexistovaly, na jejich místě stál panelák. Ve dvoře za budovou bylo parkoviště. Nic již nepřipomínalo vilu ani továrnu RIKRA. Jediné, co tehdy ještě stálo, byl starý komín pekárny.

Ota v pyžamu vyrobeném firmou RIKRA speciálně pro něj. 20. léta 20. století

Do dvora vedl široký vjezd. V něm byla vrátnice, kterou si najal prodavač ovoce. Za domem byla garáž a malá zahrádka, kde kvetlo několik šeříků. Vzadu na dvoře se nacházela velká přízemní tovární budova. Ve velké hale sedávaly v řadách švadleny u šicích strojů a vyráběly popelinové noční košilky, saténové župánky nebo hedvábná kombiné. V menší místnosti pak pracovala nejdůležitější osoba celé výroby, střihačka. Šikovná střihačka dovedla šetřit materiálem tak, aby byl co nejmenší odpad. V továrně byla také místnost, kde se prádlo balilo do šustivého papíru a krásných krabic, které pak podnikový šofér rozvážel do prodejen.

Richard a Marie pracovali v továrně celý den. Matka dohlížela na výrobu a otec na finanční stránku podniku, o malého Otu se proto starala chůva, slečna Kvíderová. Byla to ona, kdo zavinil, že Ota celý život nenáviděl kopr. Jedl rád a jedl všechno, což bylo na jeho váze už odmalička zjevné. Ale kopr prostě nesnášel. Jednoho dne, když se malý Otíček vzpíral jít k holiči, totiž chůva pravila: „Když nebudeme mít vlásky, z čeho bychom pak uvařili koprovou omáčku?“

Ve škole byl Ota průměrným žákem. Na základní školu chodil na náměstí Jiřího z Poděbrad, na gymnázium pak ve Vršovicích, kde si našel plno kamarádů, židovských i nežidovských. Chodívali za ním domů a hráli na zahradě ping-pong.

Ota se učil, co ho bavilo, dějepis, literaturu, zeměpis, němčinu, latinu, francouzštinu, soukromě angličtinu, a co ho nebavilo, to se neučil. Neměl rád chemii, fyziku a matematiku. Z té prolézal s odřenýma ušima. Učitelé o něm říkávali, že je inteligentní, ale neučí se.

Ota vzpomínal, že v Praze tehdy byli dva slavní židovští lékaři – jeden byl chirurg a jmenoval se profesor Růžička a ten druhý byl významný grafolog. Všichni mladí židovští kluci v Otově věku měli tehdy společné dvě věci: Neměli slepé střevo, protože profesor Růžička, když měl někdo rýmu, kašel nebo tak něco, vždycky to diagnostikoval jako zánět slepého střeva. A také byli všichni nadprůměrně inteligentní. Grafolog jim totiž všem udělal rozbor a všem vyšlo, že mají nadprůměrnou inteligenci. Oba lékaři byli díky tomu pochopitelně dost bohatí.

Do školy chodili s Otou katolíci, protestanti i Židé. Namísto Židů sami sebe nazývali „Češi mozaikové víry“, protože slovo Žid bylo používáno jako nadávka. Mělo (a někde dosud má) v evropských jazycích hanlivý význam.

Na hodiny náboženství chodil Ota se spolužákem Pavlem Stránským k rabínovi Sicherovi. Dr. Sicher byl jako mladý rabín učitelem v židovské škole v Náchodě, kterou v dětství navštěvovala Otova maminka. Dobře se znali a velice si ho vážila. Když bylo Otovi třináct let, vedl rabín Sicher Otovu bar micva, která se konala i přesto, že podle rituálních předpisů Ota nikdy nebyl plně Židem: Přišel na svět o dva měsíce dřív a malému, nedonošenému miminku se nemohla udělat obřízka. Válku rabín Sicher přežil v Palestině a po válce ho holocaustem zdecimovaná Židovská obec přivolala zpět do Prahy, kde se stal vrchním rabínem.

Šli jsme ho po válce s Otou navštívit a prosili jsme ho, aby nás oddal. Neměla jsem však všechny potřebné doklady. Rabínovi to bylo líto, ale vysvětlil nám, že pro svatbu v synagoze je nutno předložit stejné dokumenty jako pro civilní úřady. I když jsme tehdy nepochodili, cítím dodnes k tomuto vzácnému muži velkou úctu a obdiv.

Když bylo Otovi sedm let, narodil se mu bratříček. V té době se dětem ještě často dávala jména habsburských panovníků, bratr však dostal jméno anglické – Harry. Bratři se měli moc rádi, avšak kromě společného stolování a výletů s rodiči žili každý v jiném světě s jinými kamarády. Věkový rozdíl byl mezi nimi opravdu velký. Když byl Ota už prakticky dospělý, jeho bratr byl ještě dítě. Harry byl štíhlý, sportovně založený a na rozdíl od Oty hrál výborně fotbal.

Po Harryho narození propukla ekonomická krize a firmě Rikra hrozil bankrot. Krausovi byli zoufalí. Richard však zariskoval a rozhodl se dodávat odběratelům zboží na úvěr. Platby jim odložil a nakonec se mu díky tomuto rozhodnutí podařilo továrnu zachránit.

Rodinný život byl mírumilovný, Ota si nepamatoval, že by se rodiče kdy přeli nebo že by jeden druhém něco vyčítali. Jejich rozhovory bývaly roztomilé. Jednou například Richard přišel domů z nějaké pochůzky a řekl: „Nebudeš věřit, Máňo, koho jsem dnes potkal. Toho, no, jak on se honem jmenuje, začíná to na H.“

„Nebyl to Roubíček?“

„Ano, ano! Roubíčka jsem potkal!“

Ota s rodiči a mladším bratrem Harrym, 1929

Richard byl vlastenec, Čech mojžíšského vyznání. Do vinohradské synagogy tak Krausovi chodili jen z úcty k příbuzným, o Pesachu a na Jom kipur. Vlastně nechodili, nýbrž jezdili, a protože o šabatu a ve svátek Židé nesmí řídit auto, nechávali auto o několik ulic dál a poslední kousek došli pěšky, aby pobožnější souvěrci nebyli pohoršení.

Otův tatínek měl dobrý tenorový hlas. V letech, kdy už byl otcem a továrníkem, vystupoval v klubu Bnei Brit, kde byl členem. Otovi to připadalo nedůstojné, styděl se za otce a nešel se na něj nikdy podívat. Po válce, když slyšel v rádiu árie z oper, vzpomínal a slzel. Trápilo ho, že tehdy otce ranil. Ten pocit lítosti se přenesl i na mě.

Richarda Krause jsem viděla jen jednou v životě. Bylo to v Terezíně v prosinci 1943, kdy nás shromáždili v kasárnách před transportem do Auschwitzu. Ráno v den transportu jsme šly s kamarádkou Soňou Šulcovou do umývárny. Stál tam postarší muž a holil se. „To je Harryho tatínek,“ pošeptala mi Soňa, která byla tehdy do Harryho zamilovaná. Na kasárenském dvoře pak ukázala prstem na jednoho z chlapců a řekla: „Támhle je Harryho starší bratr.“

Soňa nakonec transportem nejela. Ale Richard zahynul v osvětimské plynové komoře a já se dodnes dusím, když slyším v rádiu tenora zpívat operní árie.

Otův dědeček Hugo Strass

Otův dědeček Hugo zemřel, když byl Ota ještě malý chlapec. Hugo obchodoval hlavně se suknem, na které tiskl Made in England. Ve skutečnosti tím zákazníky nepodváděl, protože sukno bylo stejně kvalitní jako textil dovážený z Anglie. V obchodě zaměstnával mladého muže Kamila, který tahal balíky se suknem z dodávky do skladu a ze skladu  do vozíků zákazníků. Hugo byl malý, hubený a plešatý muž, pověstný svou výbušností. Otovi utkvěla v paměti příhoda, kdy dědeček zfialověl v obličeji, zlostně zadupal, bouchl pěstí do stolu a zařval na svého ubohého asistenta: „Ty nejsi Kamil, ale camel (velbloud)!“ Od té doby, když Ota Kamila potkal, měnil se asistent v jeho očích v hrbaté zvíře vláčející balíky se suknem.

V roce 2018 mi přišla zpráva z Česka, že se našel předmět, který patřil Richardovi. Byla jsem ohromená. Od deportace Otovy rodiny uběhlo sedmdesát sedm let a až teď byl nalezen potomek majitele! O rok později jsem přijela do Prahy a šla si předmět vyzvednout do depozitáře Uměleckoprůmyslového muzea. Depozitář je jako muzeum. Má různá oddělení. Jedno pro umění, jiné pro nábytek a jiné pro sklo a porcelán. Ta nádhera! Překrásné skleněné nádoby i sošky všech barev a slohů. Ale neměla jsem čas si vše prohlédnout, protože ke mně přišel zaměstnanec, který mi v rukavicích předal krabici, na jejíž vnější straně byla fotografie jejího obsahu – nevelké skleněné číšky z 19. století. Byla jsem velmi rozrušená. Vždyť jsem držela v ruce předmět, který patříval rodičům mého Oty! Ostatní přítomní byli z celé příhody neméně rozrušení. Udělali snímky a poslali článek do novin.

Číška zabavená nacisty se po 78 letech vrátila do naší rodiny. Předala jsem ji svému synovi Ronnymu.

O prázdninách jezdili Ota s Harrym pravidelně do Liberce, kde se učili německy. Doma se mluvilo jen česky a rodiče si přáli, aby chlapci uměli několik světových jazyků. „Kolik jazyků umíš, tolikrát jsi člověkem,“ říkával Richard.

V Liberci, tehdy německy mluvícím Reichenbergu, žila jejich babička Olga Strassová a matčini sourozenci. Bratr se jmenoval Otto a sestra Ella. Měla syna Kurta, který byl o něco starší než Ota. Část prázdnin tak chlapci trávili u babičky a část u tety, která Otu naučila hrát bridž.

Otova babička Olga Strassová. Prsten, který má na ruce, jsem zdědila a nosím ho dodnes.

Babička Olga měla na Otu velký vliv. Byla sečtělá, stýkala se s umělci a honorací nejen z Liberce, ale i z Prahy a nadaného chlapce povzbuzovala v psaní. Četla jeho básničky, chválila je a on ji velmi obdivoval. Co se jí ovšem nelíbilo, byla Otova tloušťka. A jelikož byla sama dost ješitná, zavedla u Oty o prázdninách režim hubnutí. Každý den s ní musel před snídaní rychlým krokem pochodovat na Ještěd a zpátky. Až potom dostal snídani, samozřejmě dietní.

Když jsme spolu začali chodit, brával mě Ota často na návštěvu k různým starším ženám, matkám dospělých synů a dcer. Tehdy jsem nepřemýšlela o tom, co ho táhne právě k dámám pokročilého věku. Během let jsem porozuměla, že v každé z nich hledal svou babičku Olgu, kterou okouzloval svými básněmi a která byla na svého nadaného vnuka tak pyšná.

Olga zemřela na začátku války na rakovinu a byla tak ušetřena deportace do Terezína. Je pohřbena v Praze na strašnickém židovském hřbitově.

Já jsem se s Otou vydala do Liberce poprvé v březnu roku 1989, kdy jsme se po 40 letech vrátili z Izraele do Prahy. Toužil znovu spatřit tetin dům a babiččin byt, kde byl jako chlapec o prázdninách tak šťastný. Z návštěvy byl však rozčarovaný. V době komunistického režimu byl vzhled města nevlídný. Domy byly oprýskané, dláždění v ulicích neopravené, vše vypadalo šedé a smutné.

Objednali jsme si na noc pokoj v hotelu, abychom měli na prohlídku města celé dva dny. Prošli jsme se v parku, kde před válkou bývala malá zoologická zahrada, a Ota doufal, že tam ještě spatří známého lva, co měl hlavu nakřivo. Lev už tam nebyl a nebyla tam ani žádná zoologická zahrada. Pak jsme se šli podívat na dům, kde bydlela babička Olga. Když jsme ho našli, Ota před ním zůstal stát v rozpacích: „Tady je ten dům, ale kde je ten balkon, co na něm babička pěstovala petúnie v květináčích?“ A pak jsme se podívali na zem… a tam jsme balkon našli! Byl celý, tak, jak spadl, ovšem bez petúnií. Musel tam už ležet dlouhou dobu, protože byl obrostlý hustým plevelem.

Vila Eisenschimlových v Liberci, 30. léta 20. století

Přepychová vila tety Elly byla postavena z manželových peněz. Její manžel Otto Eisenschiml (další člen rodiny jménem Otto!), povoláním inženýr, byl před válkou odborným odhadcem průmyslových škod pro pojišťovnu. Podle cynického líčení mého Oty dostával strýc zaplaceno stranou od poškozeného, aby odhadl škodu co možná nejvýš, a pojišťovna mu naopak platila víc, když ji odhadl co nejníž.

Kolem vily byla zahrada, kde si hoši v létě stavěli stan a hráli si na indiány nebo na kovboje. Někdy je vzal matčin bratr Otto Strass, tehdy ještě mládenec a šprýmař, s sebou na přehradu, aby si zaplavali. Jednou se ale mladý strýc vrátil sám a Ella se udiveně zeptala: „Kde jsou chlapci?“ Otto jen pokrčil rameny a odvětil: „Nevím, asi se utopili.“ Ve skutečnosti je však jen nechal s míčem na nedalekém hřišti. O několik let později se Otto oženil se ženou jménem Dita a odjel s ní do Ameriky.

Teta Ella a její Otto za války na poslední chvíli uprchli do Londýna, kde Kurt právě studoval. Ella odtud úpěnlivě prosila Marii, aby s Richardem všechno prodali a odjeli za nimi, protože Československo určitě brzy obsadí Hitler. Richard nevěřil, že by se to mohlo stát, nicméně aby udělal Marii radost, odletěl za Ellou do Londýna. Když uviděl, v jak nuzných podmínkách emigranti bez pracovních povolení žijí, vrátil se zpět, rozhodnutý, že neemigruje. „Nemají ani dvojitá okna,“ vyprávěl Marii. Když se pak nakonec přece jen rozhodl do Anglie odjet, podařilo se odvézt jen jeho velký lodní kufr s výbavou pro celou rodinu. Povolení k emigraci už Richard nedostal. Po válce Ota říkával: „Moji rodiče a bratr zahynuli, protože v Londýně neměli dvojitá okna.“ Eisenschimlovi se po válce do Československa již nevrátili.

Vila tety Elly stála v ulici, která stoupala serpentinami na kopec. Ota si při naší návštěvě Liberce v roce 1989 už nepamatoval, kde přesně stála. Věděl jen, který kopec to byl, a také to, že dům měl před vchodem půlkruhové schodiště. Prošli jsme postupně tři dlouhé zatáčky, ale žádný vchod se schodištěm jsme nenašli. Vydali jsme se zklamaní zpět dolů, když tu jsem mezi keři zahlédla kulaté schody. A hle, byla to vila tety Elly a strýce Otty! Stálo před ní auto, ze kterého právě vystupoval muž s dívkami, které nesly různá zavazadla a oděvy na ramínkách. Když nás muž spatřil, zeptal se zdvořile: „Hledáte něco?“ A Ota mu bryskně odpověděl: „Ano, ztracené dětství.“ Pak mu samozřejmě vysvětlil, že ten dům kdysi patřil jeho tetě, která z něj v roce 1938 s manželem utekla jen několik hodin předtím, než do Liberce vpadli Němci. Muž se nám představil a srdečně nás pozval dál. Právě se vrátil ze zájezdu do Itálie, kde vystupoval se svým pěveckým souborem. Dům byl rozdělen na tři byty, sbormistr bydlel v přízemí. Vešli jsme a Ota byl dojatý, když v obývacím pokoji spatřil na stěně dřevěné obložení, které tam zůstalo z předválečných dob – přesně tak, jak si je pamatoval. I keře a záhony na zahradě byly stejné, jak je Ota znal z mládí. Bylo na něm vidět, jak hluboce ho tato chvíle dojala.