Lovecká 

vzpomínání

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu připisuji svým rodičům, kteří mě přivedli k lásce 

k přírodě a myslivosti a též všem dobrým lidem, 

kteří měli pochopení pro mé myslivecké rozmary. 

Jiří Křivánek

LOVECKÁ VZPOMÍNÁNÍ

Copyright © Jiří Křivánek, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6807-1

MOTTO 

Tvé jméno, živote, je touha a láska. Měsíc nad lesem ztichl, stíny stromů prodloužil k nekonečnu, prochladlý vzduch se zastavil v bezvětří. Smysly lovce jsou napnuty k prasknutí. A to, co se vzpíná a žhne a buší a volá do světla měsíce, co zpřetrhá sen, však pavučiny netkne se, to jsi ty, živote. Pro tebe tvor podstoupí i smrt. Pro tebe však neměl by zrazovat sebe ani svou lásku, i když v tu chvíli žije jen pro ni. Jedinou. Tvé jméno, živote, je láska. Říjnová noc však není stvořena  pro milence; ticho a měsíc. Prochladlý vzduch a les stromů jsou jenom kulisou lovecké vášně. Kulisou, kterou si člověk nevymyslel ani nevysnil, kterou si neprotrpěl, ale která je tu jako i všechno za ní.  A to, co tam je a co tam bude, to záleží jenom na tobě, živote v rukou člověka. Tvé jméno, živote, je osud sám. Z kořenů vyrveš strom  a ze semene vzroste jiný. Kulka střelce může přervat ticho a bezvětří, otevřít komoru srdce ve chvíli touhy a lásky, tebe však, živote, nepřerve. Jen jeden z nás zavře oči a v té chvíli řekne si, že to je touha a láska,  to jsi také ty, živote. A ty se s ním možná ani nerozloučíš.  Do svitu měsíce volá svou touhu lásky tvor, stvořený pro život.  Zvuk výstřelu, jediný akord harmonie večera, rozechvívá ticho. Laskavá a chladivá náruč trávy se otevírá, lůno, z něhož jsi vzešel. Došel jsi naplnění, nežil jsi zbytečně. Tvé jméno, živote,  je prostě život sám. 

Předmluva

Vážení čtenáři, 

od prvního vydání této knihy uplynulo již více než deset let. V době, kdy jsem ji psal, jsem se ještě necítil věkem ani zkušenostmi být předurčen sepisovat memoáry tak, jak většinou bývá zvykem po završení určité etapy mysliveckého života a praxe. Ale vše je relativní a není neměnné. Po téměř čtyřiceti letech se pomalu uzavírá má profesní dráha, jejíž nedílnou součástí byla po dlouhou dobu myslivost. Měl jsem během ní možnost poznat řadu překrásných míst hlavně ve vojenských výcvikových prostorech a hraničních pásmech, kam mnohdy lidská noha nevstoupila celá desetiletí. Setkat se s řadou lesníků, myslivců a lovců, poznat jejich osudy, život i úspěchy a strasti při lovu. Podařilo se mi během tisíců hodin strávených v honitbách, ať již pracovně nebo při lovu, alespoň částečně poznat rozmanitý a mnohdy i tajemný život zvěře. Uvědomil jsem si, že je to dostatečně dlouhé období, abych se s vámi podělil o některé z množství zážitků, které mi můj myslivecký život přinesl. Chtěl bych vám nabídnout více jak třicet obyčejných i neobyčejných loveckých příběhů z honiteb vojenských lesů, příběhů lidí, jejichž život je více či méně spjat s jejich historií stejně jako můj. Mojí snahou bylo zachytit pomíjející chvíle loveckého života, aby s postupem času nezmizely v propadlišti dějin. Všechny příběhy, stejně tak jako postavy, jsou autentické a mají svůj protipól v realitě. Pokud očekáváte příběhy, na jejichž konci budou kapitální trofeje, líčení lovecké rozmařilosti či přehnané střelecké výkonnosti, budete možná zklamáni. Pokud vás příběhy zaujmou a naplní krásným pocitem tak jako lovecký zážitek a budou pro vás přínosem v poznání, splní úkol, který jsem si na počátku psaní knihy předsevzal. 

Sen mých klukovských let 

Jako nit táhla se mými předškolními a školními léty představa, že jednou budu hajným a myslivcem. Je známo, že v tomto období mívají děti vysněná povolání podle toho, jak a co je výrazně ovlivní. Velkou roli při tom hrají lidské vzory, ať už z bezprostředního okolí dětí, nebo literární či filmoví hrdinové. Důležité rovněž je i to, zda rodiče tuto skutečnost poznají a v rámci cílevědomé výchovy ji dále rozvinou. Mojí smůlou bylo, že jsem neměl, pokud je mi známo, žádné přímé předky, kteří by se zabývali lesnictvím či myslivostí. Pouze můj prastrýc z matčiny strany, „strejda Němec“, sloužil dlouhá léta jako hajný a fořt v colloredo-mansfeldských lesích a později u předválečných vojenských lesů. Začátkem 60. let to již byl člověk v požehnaném věku, řadu let v důchodu. Ale právě on se stal pro mě oním impulzem k mé pozdější lesnické i myslivecké kariéře. 

Strýček s tetou bydleli u nás ve vsi a moje matka k nim dost často chodila na návštěvu, většinou se vzkazy od babičky. Matka měla s tetou i společné zájmy – pěstování květin. Tak jsme si my „chlapi“ museli vystačit sami. Pokud bylo pěkné počasí, seděli jsme na lavičce na zápraží domu a já s otevřenou pusou hltal příběhy o službě a životě na hájence „Amerika“, o lovech i o boji s pytláky. Další věc, která mi tuze imponovala, byla jeho lesnická uniforma. Strýc ji odložil, pouze když se ukládal k spánku. Pravda, byla to uniforma, která střihem i formou již pamatovala předválečné období, ale v kombinaci se zelenými výložkami s červeným lemováním, odznakem lovce jelenů a zajímavě tvarovanou lesnickou čapkou byla pro mě snem. Celou atmosféru mých návštěv u strejdy Němce dokreslovalo několik silných jeleních trofejí v chodbě domu a v takzvané „sednici“, což bylo něco mezi kuchyní a obývákem. Největší, a dá se říci kapitální, trofeje měl strýc v ložnici, po stranách obrazu se svatební fotografií. Tam jsem ale nakukoval spíš potajmu klíčovou dírkou nebo jen lehce přiotevřenými dveřmi, aby to teta neviděla. Pohled na trofeje s obrazem a na ustlanou manželskou postel, na přehozu s panenkou s porcelánovou hlavou, si dokážu vybavit dodnes. Bohužel tyto návštěvy dost brzy přestaly, neboť strýc zanedlouho zemřel. 

Velmi důležitou roli ve formování mých zájmů sehráli moji rodiče, zvláště matka, která od roku 1944 pracovala v pěstební činnosti u tehdejších vojenských lesů. V předškolním věku i v průběhu mé školní docházky během prázdnin mě brala s sebou do lesa. Tam jsme s mým o rok starším kamarádem Tondou podnikali první výpravy za taji přírody. Celý den jsme se zabývali poznáváním lesa, pozorováním zvířat, sběrem lesních plodin a samozřejmě jsme pokaždé neopomněli poškádlit zemní vosy, kterých bylo všude plno. Vzpomínám si na první setkání se zmijí, na první pozorování říjného jelena, jehož troubení pro nás znělo téměř strašidelně. Pamatuji si na jednoho z posledních tetřevů v Brdech, jehož tok jsem měl možnost pozorovat za úsvitu na Jordánu. S odstupem času si uvědomuji, že od našich matek bylo i trochu odvážné nechat nás v lese samotné a bez dozoru, jen s občasným hlasovým kontaktem. Na druhé straně to obrovsky přispělo k naší samostatnosti a schopnosti orientovat se v prostoru. Náš pobyt v lese byl také spojen s poznáváním prací v lese. Dívali jsme se za dozoru hajných, jak se kácejí stromy, přibližuje se a nakládá dříví. Objevili jsme činnosti spojené s evidencí dřeva, číslováním nebo se zjišťováním porostních zásob – tzv. průměrkováním. Občas jsme prožili nějakou tu chvíli v kabině řidičů při svážení dlouhého dříví nebo sena. Každý den, kdy mě matka nechala s ohledem na počasí raději doma, jsem nesl velmi nelibě. Zkrátka a dobře, každé ráno, kdy jsem se probudil a nebyl jsem v lese, mě velmi mrzelo. Časem to pochopila i maminka, a tak mě brala s sebou do práce téměř každý den bez ohledu na počasí. 

V čase mých prvních školních let vstoupil do mého života další člověk s dlouholetou lesnickou a mysliveckou zkušeností – pan Švarc. Jeho dcera, které jsme říkali Milka, pracovala s mojí matkou v lese. Podobně jako strýc Němec zasvětil také pan Švarc celý život lesu, též u Colloredo-Mansfeldů a u vojenských lesů. Rovněž on byl již řadu let v důchodu. S určitostí mohu říci, že zformoval můj pohled na lesnictví a myslivost. Byl skvělým vypravěčem s bohatými zážitky i zkušenostmi. S největší pravděpodobností si i něco přimyslel, ale z výchovného hlediska mu to mohu dnes prominout. Téměř každý můj prázdninový den jsme trávili spolu a s bavorským barvářem Darem. Besedovali jsme o lese, o lovu, ale i o pracích a činnostech spojených s normálním lidským životem. Naučil mě sekat kosou, brousit srp i kosu, sušit seno, pěstovat zeleninu, stahovat králíka i zvěř. Nasucho jsem si nacvičil zacházení se zbraní, vzduchovkou pak střelbu do terče na vratech stodoly. Deštivé dny jsme trávili nad jeho historickými učebnicemi myslivosti a botaniky. Bernardovu učebnici botaniky z roku 1901, kterou mi věnoval, mám dodnes. Nepřímo a nenásilně mě zkoušel prostřednictvím svých dotazů. Stále více a více jsem pronikal do problematiky myslivosti. Zkrátka a dobře, lepšího praktického učitele jsem si nemohl přát. Po jeho odchodu ze světa v polovině 70. let pokračoval v mé praktické výuce jeho vnuk Bohouš, který v té době už sloužil jako lesník u Lesní správy v Obecnici. Přímo v terénu u zvěře mi ozřejmil kritéria lovnosti a chovnosti zvěře, v reálu jsem viděl vábení a lov. Mohl jsem si v praxi vyzkoušet dosled zvěře, vyvržení kusu a ošetření zvěřiny. 

Myšlenka a přání, co bych chtěl v budoucnu dělat, dozrála. Ještě na gymnáziu jsem o tom byl skálopevně přesvědčen. Každoročně jsem alespoň jeden prázdninový měsíc strávil na brigádě v lese, převážně udržováním loveckých chodníků – „šouláků“. Ale jak všichni víme, život bývá složitější a ne vždy je cesta přímočará. V okamžiku rozhodování o tom, co a kde budu dál studovat, ovlivnil moje další směřování správce Lesní správy v Obecnici. Podle jeho tvrzení byla lesařina již tehdy „pannou kouzla zbavenou“. Později jsem se proto na přání rodičů i z rodinných důvodů rozhodl pro studium přírodních věd a moje cesta k lesařině se tím částečně zkomplikovala. Ale po absolvování fakulty a nezbytné vojenské služby jsem přece jen dospěl k vytouženému cíli. Nastoupil jsem jako specialista pro ochranu lesa u Vojenských lesů a statků, kterým jsem se však ve skutečnosti nikdy nestal. Mým profesním a životním údělem se stala hospodářská úprava lesa. Ale to už je zcela jiná kapitola. 

Smrt na lovu 

Tento příběh je svědectvím toho, že lov může mít i své stinné stránky. O to smutnější je fakt, že vzhledem ke svému věku mohu s trochou nadsázky říci, že jsem posledním žijícím z pěti aktérů. Psal se rok 1978. Tehdy jsem studoval na vysoké škole. Zimní semestr začínal 1. října, a tak jsem jako každý rok věnoval většinu volného času v září jelení říji na Lesní správě Obecnice. Inkoust na dokladu o zkoušce z myslivosti ještě ani pořádně nezaschl, a rodiče mi koupili moji první loveckou zbraň. Vítal jsem v té době každou příležitost, jak obohatit své myslivecké a lovecké zkušenosti. Členství v mysliveckém sdružení sice bylo dobrou školou, ale mě lákala především jelení zvěř. Setkání s ní bylo v naší honitbě spíše výjimkou, přestože ji vysoká navštěvovala pravidelně. 

S radostí jsem proto uvítal nabídku tehdejšího vedoucího lesní správy pozorovat průběh říje. Vše samozřejmě bylo podmíněno předchozí domluvou s lesníkem Josefem, který byl ke mně velmi vstřícný a ochotný. Často mi nabídl i dopravu do lesa. Měl jsem pocit, že informace, které jsem v lese získával, byly pak pro něho dobrým vodítkem pro doprovod a následný lov. Když jsem neměl dopravu, využil jsem vlastního kola a velmi často jsem se vydal i pěšky, přestože mi cesta do lesa zabrala téměř hodinu. Každý den jsme se scházeli u budovy, kde byli ubytováni lovečtí hosté, abychom se domluvili. Bylo to nezbytné hlavně z hlediska bezpečnosti. Velkou roli však hrál i Josefův zájem o obeznání jelenů. 

Jednoho zářijového dne přijeli dva lovečtí hosté z Prahy. Mladší a štíhlejší byl přidělen lesníkovi Karlovi a ten silnější Josefovi. Slovo silnější bylo možná v tomto případě velmi slabé. Podle mého odhadu se jeho hmotnost pohybovala někde mezi 120 až 130 kilogramy. Vskutku impozantní exemplář lidského rodu. Na první pohled mi byl velmi povědomý, ale ani za nic jsem si nemohl vzpomenout, odkud ho znám. Marně jsem pátral v paměti, ale jeho tvář mi připadala známá. Lovci neměli vlastní dopravu, a tak ji museli zajišťovat hajní. Josef s oním pořízkem nasedli na „stopětasedmu“. Připadlo mi to až komické, když většina motorky zmizela pod jeho tělem. Ta se pak po několikerém odmlouvání nakonec dýchavičně rozjela. Jejich cesta vedla do místa zvaného „U obrázku“. Odtamtud chtěli pokračovat pěšky až na hranici bývalých polesí Skelná huť a Octárna. Já jsem dostal za úkol obeznat jeleny troubící u Rusínské boudy. Byla to lokalita těsně sousedící s cílovou plochou, kde za první republiky stála dřevěná bouda, sloužící jako úkryt lesním dělníkům z Podkarpatské Rusi, kteří pracovali na odlesňování cílových ploch v tehdy vznikajícím vojenském prostoru Brdy. Místo jsem znal velmi důvěrně, neboť jsem tu jako dítko školou povinné sbíral borůvky a brusinky, poté coby gymnazista jsem si zde o prázdninách přivydělával čištěním loveckých chodníků – „šouláků“. 

Říje byla toho roku poměrně dobrá zřejmě i díky tomu, že stavy zvěře byly velmi vysoké. Na zmíněném místě jsem tehdy obeznal celkem tři jeleny. První z nich byl asi sedmiletý až osmiletý nerovný desaterák s krátkými výsadami v koruně, říjící přímo na cílové ploše ve společnosti tří kusů holé. Jednalo se o jednoznačně průběrného jelena. Po chvíli zpoza horizontu přiběhl v paroží výrazně silnější oboustranně korunový desaterák zhruba stejného věku. Nedaleko od prvního jelena se zastavil a svoji sílu dával na odiv tím, že ryl parohy do země a vyhazoval drny a vřes do vzduchu. Předpokládal jsem, že dojde k souboji. Ani jeden z jelenů však neměl o měření sil zájem, a tak silnější zmizel zrovna tak, jak se objevil. Během pozorování se mi podařilo udělat i několik zdařilých snímků, a tak jsem byl spokojený. O něco později se mi podařilo ještě našoulat jelena nezvykle světlého zbarvení. Jeho poměrně silné a černé paroží nerovného desateráka výrazně kontrastovalo se světlou hlavou. Rovněž ve zvěřině byl jelen na brdské poměry velmi vyspělý. Právě během pozorování tohoto jelena padl několik minut před sedmou hodinou večer výstřel ze směru od Obrázku. Tak se jim to podařilo na první vycházku, říkal jsem si v duchu. Faktem však zůstává, že tehdy troubil jelen skoro na každé pasece, a tak nějakého ulovit nebylo až takový problém. 

Počkal jsem, až pozorovaný kus zajde mezi smrčky, a pomalu jsem se vydal na zpáteční cestu. Když jsem dorazil na křižovatku cest od Rusínské boudy a Obrázecké, slyším a poté i vidím, jak se Josef řítí na motorce velkou rychlostí. Jakmile mě uviděl, začal silně brzdit. Na štěrku však kola podklouzla a motorka se i s Josefem položila na bok. V té chvíli jsem nechápal smysl jeho počínání, až se ozvala slova: „Pojeď se mnou honem nahoru, v lese mi umírá chlap!“ Vzhledem k Josefovu obrovskému zděšení jsem předpokládal, že se host buď postřelil sám, anebo ho postřelil Josef. Na vyptávání však nebyl čas. Zvedli jsme motorku a vyrazili. Během jízdy mi křikem přes rameno vysvětlil, že k žádnému zranění zbraní nedošlo, ale že host asi umírá na srdeční nebo mozkovou příhodu. Na motorce se nám podařilo dojet až k pasece, na níž se vše odehrálo. Host ležel na konci paseky na zádech, s rozepnutým sakem a košilí, jak se ho Josef snažil probrat k životu. Jeho dosud otevřené oči však jednoznačně říkaly, že z něj život už vyprchal. Josef mě u něho zanechal a jel vše nahlásit na polesí Octárna. Teprve odtamtud polesný Láďa zavolal lékaře a Bezpečnost.

Mezitím se začalo stmívat. Nad tmavou hradbou stěny smrků se začal neuvěřitelně červenat obzor a první hvězdy rozsvítily své lucerny. Postupně se jejich počet zvětšoval, až tmavé nebe pokryly jako rozsypané drahokamy. Náladu dokresloval nádherný koncert jeleního troubení, jakoby uspořádaný na počest člověku, který v lese skonal. Takto jsem v této pochmurné společnosti strávil asi hodinu. 

Co se vlastně stalo, mi sdělil Josef po svém příjezdu zpět, když jsme čekali na lékaře. Host spokojeně pokuřoval na kazatelně fajfku. Nebyl to žádný lovecký nováček, neboť měl na svém kontě již jelenů několik. Asi po hodině vyšel na opačném konci paseky jelen osmerák a Josef dal hostovi povel ke střelbě. Jelen ránu výrazněji neznačil, otočil se a skokem zmizel v mlazině. Host si po ráně spokojeně zapálil a s ohledáním nástřelu počkali asi čtvrt hodiny. Na nástřelu mu Josef vysvětloval, jak se asi věci mají, že jsou tu jen zápory a žádná barva. Pro jistotu vše ověří ráno pes. Host však neodpovídal, a proto se k němu otočil. V té chvíli již viděl, jak se s hlavní kulovnice zapíchnutou do země lovec hroutí na zem. Při bližším ohledání a oživovacích pokusech pak Josef dospěl k závěru, že musí přivolat pomoc. 

Další anabáze nastala, když přijel lékař. Sdělil nám, že nemusíme mít žádné výčitky, neboť host patrně zemřel dříve, než dopadl na zem. Domnívali jsme se, že nám alespoň zapůjčí nosítka, abychom mohli nebožtíka odnést k autu. On však náš návrh striktně odmítl s tím, že je nesmí používat pro mrtvé a ani je nesmí vozit v sanitce. Nechápali jsme rozdíl v tom, kdyby mu třeba zemřel právě v sanitce. Po dlouhém přemlouvání nám nakonec půjčil alespoň sedačková nosítka. Problém ale byl, jak na nich mrtvého o takové hmotnosti udržet. Nakonec jsme jej přivázali tažným lanem. S nesením jsme si museli poradit jen já a řidič gazu František, bývalý horník v uranových dolech. Polesný Láďa nám nebyl nic platný, neboť vážil padesát kilo i s postelí, a Josef se zabýval hledáním kulovnice, kterou ve zmatku někde odložil do porostu hasivky. Při neustálém klopýtání mezi balvany a okousanými smrčky a též po několika pádech se nám podařilo hosta dopravit do vozu a poté na ubytovnu. Tam proběhly nezbytné policejní úkony, a teprve tehdy jsem si uvědomil, komu že jsem vlastně v lese stál stráž za jeleního troubení. Vybavil se mi onen zkušební komisař při zkouškách z myslivosti, který se tehdy velmi podivoval, když jsem na mikroskopickém preparátu nepoznal původce prasečího moru. Postupem času odešli ze světa předčasně i Josef, František a polesný Láďa. Opravdu jsem tedy poslední. 

I pes má svou hlavu

Každý, kdo se začne věnovat myslivosti a posléze lovu zvěře, začíná zpravidla lovem malých druhů a později srnců. Pak teprve přicházejí na řadu mufloni, daňci, a jako vrchol loveckého snažení pak královská zvěř – jeleni. Tak tomu bylo i v 70. a 80. letech, kdy se k tomu ještě vyžadovala pracovní spolehlivost, brigádnické hodiny a mnohdy i politická angažovanost. V období, kdy jsem byl členem mysliveckého sdružení v místě bydliště rodičů, to tak bylo posuzováno. Pravděpodobnost, že by se v lovu trofejové zvěře dostala řada na běžného člověka, se rovnala prakticky nule. Povolenky k lovu dostávali tehdy převážně jen staří členové, kteří se však lovu většinou nevěnovali, a povolenka jim propadla. V lepším případě mohli potom někteří jiní členové, většinou opět vyvolení, uvedenou trofejovou zvěř odlovit. V našem případě se jednalo pouze o srnce, výjimečně, pokud okres stanovil, i o odstřel jelena I. věkové třídy. Jelení zvěř, byť naše honitba sousedila s honitbou VLS, nebyla k lovu plánována. Z nepochopitelných důvodů byli členové omezováni v lovu i tím, že jim byla vydána povolenka k odstřelu např. jednoho kusu jelení holé zvěře. 

Po příchodu k vojenským lesům, kde se vždy provozovala myslivost na velmi vysoké úrovni, se mi v tomto směru otevřely úplně jiné možnosti. Pravdou ale zůstává, že první léta jsem se věnoval pouze lovu holé zvěře. Ale postupně jsem zcela logicky začal toužit i po lovu nějaké zvěře trofejové. Žádná příležitost však bohužel nepřicházela. Později jsem měl několik příležitostí v honitbě Hradiště u VLS Velichov, ale lovecké štěstí mi nepřálo. 

V polovině roku 1986 došlo na naší pobočce k výrazným personálním změnám a náš kolektiv přišel o vedoucího. Jeho bývalý zástupce byl již od dubna v důchodu, ale stále nám vypomáhal. O případné vedení pobočky neměl zájem. Před námi byl rozpracovaný a nedokončený lesní hospodářský plán a schvalovací řízení na Lesní správě Břehyně u VLS Mimoň. Byl jsem tehdejším náměstkem pověřen, abych uvedený plán dotáhl do úspěšného konce tak, aby byl bez problémů schválen. Pro mě to byl nelehký úkol, ale snažil jsem se ho zhostit co nejlépe. V září následujícího roku byl plán bez problémů schválen. Během společného posezení po jeho prověření jsem měl pocit, že jeho schválení nikdo nečekal. O to víc mě pak překvapil tehdejší ředitel podniku, který veřejně vyzvedl moji zásluhu na schválení plánu a přidělil mi povolenku k lovu muflona bez rozdílu věkové třídy. Všichni byli tímto jeho gestem překvapeni a nejvíce já, který jsem si do té doby nestřelil ani srnce. Místo k lovu mi bylo přiděleno na Lesní správě Hradčany. Datum a doprovod jsem si měl sjednat osobně se správcem. 

Tak se i stalo. Jelikož jsme v té době pracovně pobývali na Velichově, zbývaly mi na lov pouze víkendy, a to ještě jednou za čtrnáct dní. Nechtěl jsem povolení k lovu promeškat, proto jsem se začal lovu věnovat prakticky hned po tom, kdy jsem ho obdržel. Na správě mi byl jako průvodce přidělen lesník Luboš. Já měl ale problém s dopravou, protože jsem tehdy měl k dispozici pouze malý motocykl Babeta. S kulobrokem přes plece jsem se jedné zářijové soboty vydal do 7 km vzdálených Hradčan. Když mě Luboš uviděl, řekl, že bude lepší, když se budeme dopravovat jeho Wartburgem. Nebyl jsem proti, protože se tak naše lovecké možnosti výrazně rozšířily. 

Hráškově zelený Wartburg kombi nás spolehlivě dovezl na Dělovku, asfaltovou komunikaci na náhorní plošině. Pískovcová plošina byla charakteristická především svými jedinečnými bukovými porosty dosahujícími nezvyklých rozměrů. Až dvanáctikubíkové buky v člověku navozovaly dojem, že se ocitl v chrámu. Jejich koruny, v úžlabích dosahující až do výše 50 metrů, vytvářely zelenou klenbu již více než 200 let. Plošně rozsáhlé bukové porosty jsou dnes vydávány často za původní, i když byly založeny jako porosty smíšené. Dodnes se mezi buky najdou ojedinělé borovice a smrky. Většinu jehličnanů vytěžili již počátkem století, neboť jejich dřevo bylo žádanější. V historických dokumentech najdeme zmínky, že se vysoce kvalitní a vzrůstné modříny používaly na přelomu minulého a předminulého století na výrobu stěžňů pro tehdejší rakousko-uherské válečné křižníky. Postupem času se během desetiletí staly z porostů smíšených porosty čistě bukové. Další jejich zvláštností je, že se rozkládají na části skalního města, a jsou proto protkány roklemi a žlíbky. Místy vystupuje pískovcové podloží na povrch ve formě skal. Převážně křemité kvádrové pískovce byly v průběhu věků tvarovány přírodními vlivy do bizarních tvarů. V severní části plošiny se pak nacházejí březové porosty, vzniklé po neúspěšné obnově buků na holinách během válečných let. Celé toto území okolo Dělovky je vyhledávaným stávaništěm mufloní zvěře. Právě zde jsme s Lubošem začali se svým loveckým snažením. V té době byly stavy muflonů na Dělovce ještě poměrně vysoké, takže setkání s nimi nebylo zvláštností. Jediným problémem se jevila jejich opatrnost. 

Doba mufloní říje ještě nenastala, a tak jsme potkávali převážně tlupy holé nebo skupinky mufloních mladíků. Samozřejmě, že mezi nimi byli i jedinci průběrní, ale povolenka mi dávala možnost ulovit opravdu dobrého muflona. Nechtěl jsem tuto šanci propást. První večerní vycházka se tedy nevydařila. Ale jak se říká, špatný začátek předchází dobrému konci. Hlavy jsme rozhodně nevěšeli. 

Následující den ráno jsme Wartburgem opět vystoupali na Dělovku. Již cestou se nám ve světlech ukázalo několik kusů mufloní zvěře a mezi nimi i dobrý beran. Naším cílem se stala lokalita V kaštanech. Přicházeli jsme po smykové cestě. Mezi prořídlými smrky se popásalo několik kusů daňčí zvěře a na terénním zlomu do rokle stáli dva tříletí berani se široce založenými toulci. Marně jsme pátrali po okolí, zda se někde nepase ještě nějaký jiný beran. Zvěř po chvíli pozorování zneklidněla a poté se úprkem rozběhla do rokle. Na druhé straně terénního zlomu se objevil houbař s košíkem, sbírající bedly. Musel vyjít už za tmy, jinak by se nemohl tak brzy dostat do těchto odlehlých končin. Dostavilo se tedy první zklamání. 

Jelikož jsme měli k dispozici celé dopoledne, nezoufali jsme. Naše cesta vedla po hraně plošiny směrem k tzv. Šoupáku. Trasa byla velmi náročná, neboť jsme museli zdolat i několik roklí. Na rozhraní buků a březin jsme asi okolo deváté hodiny dopoledne zahlédli pasoucí se tlupu muflonů. Potěšující bylo, že v ní byli i dospělí berani. Nejprve jsme posoudili jejich chovnou hodnotu a vybrali muflona k odstřelu. Mufloni se klidně pásli, někteří dokonce leželi na zemi a spokojeně přežvykovali. Času bylo dost, a tak jsme nikterak nespěchali. Krok za krokem jsme přiskakovali, kryjíce se kmeny mohutných buků. Asi po deseti minutách jsme měli berany na dostřel. Luboš je zkušeným okem prohlédl a řekl, že k odstřelu by byl nejvhodnější ten stojící úplně vpravo. Problémem se však ukázal fakt, že stál šikmo od nás. Snad právě proto vynikala rozloha jeho toulců. Podle Luboše šlo o asi pětiletého berana. 

Několikrát jsem si cvičně zkusil zamířit a posadit záměrný kříž na beranovo tělo. Pomalu opadalo i moje lovecké vzrušení a srdce, které jsem měl ještě před chvílí až v krku, se zklidnilo. Věřil jsem v úspěch. Najednou rozťala ranní mufloní selanku kulová rána. S Lubošem i se mnou výstřel trhl. „Co se děje? Kdo tu střílí?“ Lubošův výraz mluvil za vše. „Že by pytláci?“ Opatrně se přesouváme k hraně rokle. Z její odvrácené strany scházejí dva lovci. Dalekohledem v nich poznáváme vedoucího útvaru lesní výroby s hostem. Dostavilo se tedy druhé zklamání. Jistý lov se během chvilky změnil v nejistotu. Host v doprovodu střílel právě na onoho berana, který byl předmětem našeho zájmu. Z jeho pohledu to měl snadné, neboť mu beran stál na široko. Jak jsme později společné zjistili, parádně ho chybil. Vedoucí útvaru se nám omluvil za zkažený lov a za to, že se nám vpašovali do revíru. V dobrém jsme se rozešli a tím se tato epizoda uzavřela. Naši náladu už nezhoršila ani dešťová přeháňka, která nás překvapila cestou zpět. 

Když jsme dorazili k autu, povídá mi Luboš: „Jestli můžeš, přijeď odpoledne trochu dřív. Vypadá to, že přes den ještě sprchne, a tak by zvěř mohla být venku dřív. Po dešti to bývá vždycky lepší.“ Doma jsem se naobědval, na posilněnou vypil kávu a na babetě vyrazil do Hradčan. Luboš už čekal u vrátek. „Dneska odpoledne se podíváme na Výhledy. Mám takový pocit, že by tam berani mohli být,“ sděluje mi během jízdy. U Šoupáku naše cesta autem končí a dále opatrně pokračujeme po měkké lesní cestě. Na hranici mezi buky a březinami se nám otevírá obdobný pohled jako ráno. Rozdíl je jen v tom, že mezi břízami se pase tlupa holé mufloní zvěře, pouze jeden beran. Je to typický „kumerák“, jak se beranům v této oblasti říká. Úzká rozloha, menší vinutí a ve čtyřech letech uzavřené toulce. To jsou základní charakteristiky zdejších beranů. Stojí na široko, jasně se mu rýsuje zřetelné sedlo. Pase se přímo u cesty, která je pokračováním té, po níž jdeme. Jen vzdálenost mezi ním a námi je stále moc velká, více než 200 metrů. „Musíme ještě blíž,“ naznačuje mi Luboš. Plížíme se pomalu k tlupě, která zatím nic netuší. Luboš zůstává na kraji buků a mě posílá ještě asi dvacet metrů dopředu. Jsem již mezi břízami a další přibližování se mi zdá riskantní. Beran se během pastvy dostal už na druhou stranu cesty a před ním nyní stojí pruh neprůhledné smrkové tyčkoviny. Jak za ni zajde, je zle, říkám si. Opírám kulobrok o nejbližší břízu a mířím na berana. V puškohledu se mi však zdá strašně malý. Dosud jsem na takovou vzdálenost na zvěř nestřílel. Postupně si ale všímám i vysoké třtiny, k níž se beran blíží. Tisknu spoušť a snažím se zaregistrovat, jak se beran po ráně chová. Ten po ráně vyrazil bez značení jak šipka a zmizel mi za smrkovou tyčkovinou. Vzadu za nástřelem byly ještě ve třtině vidět odbíhající kusy holé. 

Luboš ke mně přichází. „Tak ti, člověče, nevím, ale možná ji má. Oni berani moc neznačí a někdy máš pocit, že jsi ho chybil. Jdeme se podívat na nástřel.“ Po těchto slovech jsem o moc klidnější nebyl. O to horší to bylo, když na nástřelu nebyla ani kapka barvy. Vydali jsme se tedy v předpokládaném směru útěku berana. Když jsme prošli třtinou a vstoupili do smrkové tyčoviny po probírce, mé vidiny o trofeji se začaly rozplývat. Bloudili jsme mezi hromadami pořezané hmoty, a nikde nic. Konečný verdikt vynesl Luboš: „Počkej tady, já skočím pro psa. Musím si pospíšit, než se setmí.“ Souhlasil jsem, neboť jiná naděje nám již nezbývala. Jezevčík se velmi rychle zorientoval a vyrazil směrem ke smrkové tyčovině. Na jejím okraji se však zlomil prudce doprava a opisoval oblouk ve směru, kudy odbíhala holá. Luboš se po právu domníval, že jde po její stopě. Kdyby tam běžel beran, museli bychom ho přece vidět! Tma se kvapem blížila a pes po několikáté vypracoval navlas stejnou stopu. Po chvíli slyším Luboše, jak mu říká: „Když máš svoji hlavu, tak ukaž, co v ní je,“ a pustil ho na volno. Jezevčík již tradičně opsal stejný oblouk a s poloměrem asi dvaceti metrů se vrátil na úplně opačnou stranu, než beran běžel. „Tak, a je v čudu,“ slyším Luboše láteřit. Téměř vzápětí se ze třtiny ozývá štěkot psa. „Člověče, on ho snad má! Hlásí na místě!“ Pospícháme na opačnou stranu do trávy. Jezevčík doráží na zhaslého berana. Místo, kde zhasl, se nám zdá nepochopitelné. Ale díky tvrdohlavému jezevčíkovi jsme berana s čistou komorovou ranou dohledali. Čtyřletý beran se světlými, zatočenými toulci byl „čistým kumerákem“. Při návratu jsme naměřili vzdálenost 220 chlapských kroků. V té době jsem však netušil, že na Hradčanech budu ještě jednou mít možnost takový výkon zopakovat. 

Jelen za třicet minut 

Rok 1987 se pomalu chýlil ke svému konci. Pro nás taxátory to byl rok neskutečně těžký, neboť jsme se při obnově lesního hospodářského plánu na Lesní správě Dolní Lomnice stále ještě potýkali s následky větrné kalamity z roku 1984. Tato skutečnost byla ještě navíc umocněna personálními problémy, tak charakteristickými pro naše povolání. Vzhledem k optimálním hospodářským opatřením v lese rozvráceném větrem bylo nutné veškeré předpisy co nejpečlivěji projednat s provozním personálem. Tak tomu bylo i jednoho listopadového dne. 

Projednávání předpisů hospodářských opatření jsme ukončili zhruba okolo třetí hodiny odpoledne a pomalu si vychutnávali zaslouženou černou kávu, kterou nám uvařila ekonomka správy paní Růženka. Hovor se postupně pomalu přenesl od pracovních problémů přes politiku až k myslivosti a lovům. Výrobní náměstek, jenž byl rovněž přítomen, peskoval přítomný personál za to, že se dostali do skluzu v odlovu holé zvěře, ale ani v trofejové zvěři není situace bůhvíjaká. Vedoucí správy, jemuž všichni trochu familiárně říkali „Firma“, zdůvodňoval, proč vlastně taková situace nastala, a všem přítomným nezbylo nic jiného než s ním souhlasit. Vysoké pracovní vypětí při likvidaci kalamity, výrazně změněné prostorové uspořádání lesa a v nemalé míře i neúspěšnost loveckých hostů se na výsledcích lovu výrazně podepsaly. 

Upíjel jsem svoji kávu a poslouchal diskusi k problematice, o níž se hovořilo. Tu se najednou náměstek ke mně otočil a povídá: „Heleďse, mladej, že ty u nás ještě nemáš střeleného jelena?“ Trochu nesměle jsem zakroutil hlavou, načež on zvýšil hlas: „Tak jo, nebo ne?“ Řekl jsem tedy, že ne, a k mému velkému překvapení náměstek prohlásil, že se s tím něco musí udělat. Nato mi vypsal přímo na místě povolenku, popřál mi „Lovu zdar!“ a s omluvou, že má ještě cosi nutného k vyřizování, odjel. Další překvapení nastalo, když jsem povolenku otevřel. To, co v ní stálo, jsem nečekal ani náhodou. 

Předpokládal jsem totiž, že tam bude odstřel jelena I. věkové třídy, tak jak tomu většinou u prvních přidělovaných povolenek k lovu jelena bývalo. Trochu kostrbatým písmem v ní stálo „průběrný jelen II. věkové třídy“, a navíc jsem na něj měl čas až do konce roku. Moje radost v té chvíli neznala mezí. Postupně, jak jsem se z té euforie dostával, uvědomoval jsem si, že to asi tak jednoduché nebude. Bylo totiž již šestého listopadu, před sebou jsme měli ještě poměrně dost hektarů na taxování. A počasí? Škoda mluvit. 

Vedoucí správy však prohlásil, že to nějak „zmákneme“ a že to nebude problém. „Zavoláme Kájovi,“ povídá, „a ten už nějaké řešení mít bude.“ Jak řekl „Kájovi“, hned jsem věděl, že se jedná o lesníka místní správy, vyhlášeného široko daleko svým loveckým a průvodcovským uměním. Jak vedoucí řekl, tak učinil. Během chvíle mi však sdělil, že Kája v lese dohledává s loveckým hostem postřelený kus, a podle sdělení jeho manželky by co chvíli měl být zpět. V tu chvíli prořízl vzduch typický zvuk „třiapůle“, na níž zmíněný lesník jezdil všemi terény a téměř za každého počasí. Zmocnila se mě radost. Kája z motorky slezl trochu ztuhlý a kolébavou chůzí scházel po schodech do budovy správy. Šel jsem mu naproti a potkali jsme se ve dveřích. „Nazdar, Jiří, jak se máte a jak jde život?“ hlaholí. 

Nastolil jsem mu postupně svůj lovecký problém. Kája nadzvedl brigadýrku, poškrábal se na lysině a povídá: „No, lepší čas jste si na lov vybrat nemohl. Vysoká teď vůbec není vidět a, jak to tak pozoruju, budete muset jít někam za vítr. V tuhle dobu bych, být vámi, zkusil Jírov. Máte to stejně při cestě domů, tak se tam zkuste podívat.“ No jo, ale samotný Jírov je velký, uvažuji. To jsem však netušil, že Kája už má pro mne připravený scénář. „Jiří, pojedete na Prachometskou křižovatku, pak odbočíte po tankovce, dojedete až na kraj lesa a u starého krmelce si necháte auto. Máte UAZ, tak by to pro vás neměl být problém. Pak půjdete po cestě dál asi 200 metrů, a až skončí laťák po vaší levé ruce, odbočíte vlevo a asi po 80 metrech uvidíte odkrytou kazatelnu. Tak na ni si vlezte. No, a jak se tak dívám na hodinky, máte nejvyšší čas, protože tak okolo čtvrté tam ta vysoká bude. A čert by v tom byl, kdyby se za ní netáhl nějaký jelen. To víte, žádný borec to v tenhle čas asi nebude, ale zkuste štěstí.“

Spěšně jsem se se všemi na správě rozloučil a s vidinou právě popsané trasy vyrazil. Hned nad Horní Lomnicí se mi na skle objevily první dešťové kapky, které postupně přecházely v mokré sněhové vločky. Se stoupající nadmořskou výškou začínala přibývat i mlha, jejíž cáry hnal stále zesilující západní vítr. Obloha se zatáhla a částečně ubylo i světlo, kterého v tuto denní dobu již nebývá příliš. Chvátal jsem. Abych ušetřil čas, rozhodl jsem se zkrátit si trasu po tehdy velmi poškozené Prachometské cestě. A vyplatilo se to. 

Když jsem dorazil na Jírovský kopec, tmavá opona mraků se poněkud pozvedla, a co víc, přestal padat sníh s deštěm. Potichu přitlačuji dveře auta a vydávám se po přibližovací cestě. V lese se ještě místy drží vodou nasycená mlha a je znát, že se velmi brzy začne šeřit. Po chvíli jsem zahlédl kazatelnu, stojící v jakémsi etážovém porostu, přesně tam, kde řekl Kája, říkám si. Pomalu začínám stoupat po žebříku, a když mi zbývají už jen dvě příčky, zaznamenávám vlevo v řídké smrkové mlazině pohyb. Urychleně si sedám na sedátko a v té chvíli ani nevnímám vlhkost mokrého sněhu pronikající ke kůži. Ještě než stačím opřít pušku o okraj kazatelny, začíná z řídké mlaziny postupně vycházet jelení zvěř. Vedoucí laň se zastavuje a velmi opatrně jistí směrem ke mně. Zdá se mi, že její nervozita stoupá. Ale zklidní se a pokračuje směrem před kazatelnu. Za laní se objevují další čtyři kusy vysoké. V řadě za sebou přecházejí asi šedesát metrů před kazatelnou a směřují doprava k cestě, po níž jsem přišel. Uvědomuji si, jaké je najednou ticho, ani ptáček se neozve, větvička se nepohne. Připadalo mi to, jako by se přede mnou odvíjel filmový pás bez zvuku. 