Aleš Dostál

Poslední srnec a další povídky

Esence

 Aleš Dostál

NA TÝ LOUCE ZELENÝ

Copyright © Aleš Dostál, 2020

Illustrations © František Flégl (heirs), 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6312-0

Velikonoční jelen

Nečekaně vydatné velikonoční sněžení odřízlo Klenovník od světa. Během soboty a neděle napadlo dvacet centimetrů mokrého sněhu, v pondělí se náhle oteplilo. Hlavní silnice se proměnila v kalnou řeku. Koledníci s pomlázkami vyrazili v gumových holínkách jako na ryby.

A právě to pondělí se na Klenovnickém náměstí, které sousedí se zámeckým parkem a park s lesem, objevil jelen. Téměř vzápětí mi volal myslivecký referent lesního závodu. „Máte na náměstí jelena,“ oznámil věcně.

„Proč já?“ tázal jsem se zmateně.

„Je to vaše polesí? Je. Tak je to váš jelen,“ rozhodl. Soukal jsem se do kabátu, který jsem před chvílí svlékl.

„Kam zase jdeš, proboha?“ hudrovala manželka.

„Jenom na náměstí, mám tam jelena,“ řekl jsem co nejvěrohodněji.

„Myslela jsem si, že do srpna bude s jeleny klid,“ povzdechla si nešťastně. Srpen vnímala jako přelomový měsíc, začínal lov a končil laskavý poklid rodinných odpolední a večerů. Stále ještě vzpomínala na loňskou procházku s dětmi, kdy jsem vezl kočárek s mladší dcerou a při přecházení silnice zkoušel nasliněným prstem vítr. zpráva o nějakém jelenovi na náměstí ji v těchto souvislostech nemohla vyvést z míry.

„Kdy přijdeš?“ zeptala se ještě ze zvyku, ačkoliv již dopředu věděla, že je odpověď v těchto případech pouze orientační.

* * *

U jelena už stála početná delegace. Zástupci mysliveckého sdružení, kteří měli honitbu na polích kolem městečka, se k jelenu chovali jako ke svému. Předseda myslivců právě organizoval svůj tým. „Ty napíšeš žádost o mimořádný odlov, ty zařídíš kuchaře, ty napíšeš pozvánky na schůzi,“ píchal ukazováčkem do hloučku přítomných myslivců.

Jelen byl napůl schován v řadě již vzrostlých tújí a pozorně sledoval skupinu gestikulujících a hlasitých lidí.

Konečně někoho napadlo pozastavit se nad příčinou ztráty plachosti zvířete.

„Postřelený není,“ oznámil jeden z myslivců, když jej obešel z druhé strany.

„Ale normální taky ne…“

„A kdo dnes je?“ vrátil jiný.

„Kolik má let?“ zatahal mě za rukáv myslivecký referent lesního závodu. Nevěděl jsem, zdali to ví a jen mě tak zkouší, nebo mu záleží na mém názoru.

Lidoví myslivci ztichli. Byl jsem sice mladý polesný, ale přece jen profesionál. Odhadnout věk podle postavy a paroží by neměl být problém. Bezděčně jsem udělal krok ke zvířeti, ale jelen si držel odstup deseti patnácti metrů a couvl mezi jehličnany.

„Já si myslím, že má tak pět až šest let,“ řekl jsem. Štíhlý krk, tvar a síla paroží, to všechno byly znaky jelena středních let. Nápadnou vyhublost jsem přikládal zimnímu strádání nebo nemoci. Konečně i nemoc mohla způsobit ztrátu plachosti.

Zdálo se, že mé hodnocení je přijato bez výhrad. Myslivecký referent, který už mezi jeleny stačil přebarvit z černé na bílou hřívu, souhlasně tou bílou hlavou přikývl.

Při zmínce o nemoci někdo upozornil na zvláštní zvuk, který připomínal skřípání zubů. Jelen pohyboval spodní čelistí ze strany na stranu, jako by si brousil zuby.

„A nemohla by to být vzteklina?“ položil otázku jeden z myslivců.

Pohlédli jsme jeden na druhého. Všichni si pamatovali nedávnou událost z blízkého lomu. Z krotké srny, která se tam objevila, zůstala naštěstí hlava, když zbytek těla skončil v guláši. Náhoda chtěla, že veterinář očkující služebního psa se o události dozvěděl a hlavu poslal na vyšetření. Byla pozitivní – lom na měsíc zavřeli a zaměstnanci naplnili infekční oddělení okresní nemocnice.

Nastalo ticho jako při sdělení smrtelné diagnózy. Myslivci se semkli do obranného hloučku a svolali poradu do blízké restaurace Praha. Skupinka lesáků ještě chvíli postávala v trudomyslném zamyšlení, než se s neodbytnou naléhavostí rovněž u nich dostavila neuhasitelná žízeň. Když jsme se potmě vraceli domů v rozepnutých kabátech, vál nám od jihu v ústrety teplý vítr.

Už téměř oplakané jaro nečekaně vybuchlo.

* * *

V úterý ráno už jelen u pomníku nebyl. Kdyby se na něj nezeptal ředitel lesního závodu, pravděpodobně bych na něj zapomněl jako na nečekaně vydatné velikonoční sněžení, po němž už nezbyly ani kaluže vody.

Jelen zmizel. Nebýt následujícího pokračování jeleního příběhu, zůstal by i pro mě jen velikonočním přeludem.

V půl třetí ráno zazvonil telefon.

„Mám na dvoře jelena,“ oznámil mi vzrušeně náš kočí, bydlící na konci městečka.

zprávu, která by za jiných okolností způsobila šok i otrlému psychiatrovi, jsem v ozvěně včerejších událostí vnímal jako zcela věcnou a logickou. Za deset minut jsme už stáli na dvoře konírny.

Byl to on, náš včerejší známý. Ležel na hromadě kouřícího teplého hnoje a s vysoce zvednutou hlavou se spokojeně rozhlížel.

Velikonoční šesterák.

„Musel přijít v noci,“ vysvětloval kočí Drábek a horlivě ukazoval, jak podle stop v měkké půdě vypátral jelení stezku. Návštěvník přišel od městečka podél řady plotů a nad příkrým břehem potoční regulace. Dvůr kočího obestavěný ve tvaru písmene u a otevřený jen k potoku mu uzavřel cestu. Konečně lepší místo k odpočinku, a jak se později ukáže ke zbytku svých dnů, si ani vybrat nemohl. V závětří a bez zvědavců s rodným lesem na dohled.

Les začínal za potokem.

„Nikomu ani slovo,“ nařídil jsem kočímu a zároveň jej požádal, aby to s jelenem chvíli vydržel, ale jeho pobyt považoval za důvěrný.

„Jistě, šéfe, jako hrob,“ zamrkal spiklenecky. Konspirace s polesným pro něj byla ctí. Jako důkaz ochoty a spolehlivosti donesl ze stodoly náruč sena a na dlouhých vidlích ho přistrčil jelenovi. A šesterák ho k našemu údivu začal s chutí okamžitě žrát. Vzpomněl jsem si na včerejší poplašnou zmínku o možném onemocnění vzteklinou a následné ztrátě plachosti, ale viditelný zájem o potravu a absence jakékoliv bezduché apatie, mě přece jen poněkud uklidnily.

* * *

uplynulo několik dnů a všední vlna starostí zanesla velikonoční událost prachem zapomnění. Drábek držel slib mlčenlivosti.

Na jelena byl sice na žádost myslivců úředně vydán rozsudek trestu smrti zastřelením, ale pro nepřítomnost odsouzeného se poprava odložila. Kočí Drábek mlčel, a tak jelenův exil zůstával nadále utajen. Do dvora šlo nahlédnout pouze z lesa za potokem, ale to by ho musel dotyčný přebrodit a vyšplhat se do stráně, což bylo nepravděpodobné. Drábek zvířeti podstrojoval, jak jen mohl. Možná si myslel, že je to součástí tajné mise, na jejímž závěru nám předá vykrmené zvíře. Jelen už ochutnal oves i řepu, zkusil suchý chleba, ale svou výspu na teplém hnoji nemínil opustit. Občas jsem se zastavil cestou do lesa, abych se zeptal na zdraví ubytovaného.

Osud ovšem rozhodl jinak, jak bývá jeho zvykem. Drábek mi zavolal uprostřed noci, dávno jsme už spali.

„Jelen se topí, přijeďte,“ prosil úpěnlivě.

Manželka se probudila současně se mnou.

„Musím odjet, jelen se topí,“ opakoval jsem automaticky Drábkova slova.

Nadzvedla se na loktech a vytřeštila oči. Naštěstí si mozek asi vyhodnotil, že vyřčené nemůže mít nic společného s realitou, a zakryl jí vědomí konejšivým spánkem.

Vyplížil jsem se z lesovny s kulovnicí a dvěma náboji.

* * *

Drábek čekal mezi dveřmi a tvářil se jako bachař, kterému utekl vězeň. Mlčky a s hlavou sklopenou mě vedl chodníčkem, který do noci vykrojilo světlo baterky. Na hraně potoční regulace zastavil. Posvítil dolů. Zvýšená hladina jarní vody hrozivě hučela. Šesterák ležel v prudkém proudu se vztyčenou hlavou. Studené vlny mírně zakalené vody mu přepadávaly přes hřbet.

„Asi chtěl zpátky do lesa,“ řekl kočí plačtivě. Zbývalo jediné řešení. Kulovnice.

Drábek nechtěl svítit, mně se nechtělo střílet. Nakonec jsme se přemluvili navzájem.

Rána na krk byla smrtelná. Mrtvé tělo se začalo sunout proudem. Kočí mi zmizel, ale mžikem byl zpátky. Tentokrát jsem mu svítil já, když uprostřed proudu s rukama po loket pod vodou poutal jelena. Druhý konec dlouhého řetězu mi podal.

„Držte si ho, ať vám neuplave.“

Chladná dubnová půlnoc byla svědkem nanejvýš podivného přibližování. Rozespalý valach si asi myslel své, přesto poslušně zacouval až k hraně potoční nivelace. Vytáhnout nepříliš těžký náklad už bylo hračkou.

Zvláštní paroží, ohmatávám ze zvyku ozdobu jelení hlavy a připomínám si, jak jsme podle něj jelenu přisoudili stáří pět roků. Je tmavé a až nad opěrák posypáno drobným perlením jako krupicí.

K trofeji patří i grandle, což jsou špičáky v horní čelisti, v mládí bílé k stáru hnědnoucí a líbivější. Otevřu jelenovi čelist a Drábek se přiklání, aby lépe posvítil… Strnu úžasem. Řezáky někde poztrácené, z grandlí vykukují jen malé černé hlavičky jako borůvky a stoličky jsou zbroušené do úrovně dásní. Takový chrup v učebnicích pro určování věku není.

Ten jelen pamatuje kolektivizaci zemědělství. Jako kolouch se ještě pásl na soukromém jeteli.

Vysvětlím to kočímu. „Asi se rozhodl zemřít mezi lidmi,“ uvědomuji si najednou s úžasem. Ztratil plachost tak, jako ji zvěř ztrácí v zimě v době nouze. Jeho život se ocitl v nouzi.

Zavírám otevřený nůž, kterým jsem chtěl zvíře vyvrhnout. Zvěřina nebude k ničemu, jedině kafilerka, uvažuji v duchu. Kočí Drábek mi chytá myšlenky.

„Možná se chtěl nechat pohřbít,“ dotahuje naše uvažování k absurdnosti. Celý jelení příběh se pohybuje na hranici reality a snu a závěr s jelením pohřbem by ho dokonale doplnil.

„A vy byste byl ochoten…?“

„Zítra to udělám,“ řekl věcně.

Pomohl mi uřezat hlavu s raritní trofejí a potom mi ve svitu baterky ukázal mezeru mezi potokem a stodolou. Byla úzká právě tak na jeden jelení hrob.

„Zaslouží si to,“ řekl kočí napůl pro sebe.

„Zůstaňte zítra doma a udělejte to,“ říkám.

„Dobře, vezmu si dovolenou,“

„Ne, to v žádném případě, uděláme to jinak,“ přemýšlím nahlas, „dám vám paragraf. Účast na pohřbu příbuzného.“

Půl kňoura

Sněžilo už druhý den a zdálo se, že sněžit nikdy nepřestane. Dnes se tomu říká kalamita a každou chvíli se aktualizuje její stav. My jsme tenkrát trpělivě vyčkávali, co bude se světem dál. První den v kanceláři polesí, druhý den se hospoda ukázala být útulnější. Když nás potom pozdě večer hospodský požádal o trochu soukromí, vypravili jsme se odvážně do mrazivé noci.

Konec světa se nekonal. Nejezdila auta ani cestáři, ale nesněžilo a obloha byla děravá hvězdami. Šli jsme uprostřed silnice sněhem po kolena a v rozepnutých kabátech. Byli jsme mladí a měli jsme horkou krev.

Ivan mě doprovodil až k domovní brance.

„Zítra bude obnova jak prase,“ řekl.

„Možná ještě lepší.“

* * *

Lojzík, řidič vétřiesky, měl stažené okno a vykláněl ven prostovlasou hlavu. Od šípové radlice sněžného pluhu odletoval promrzlý prašan. Lojza mhouřil oči a labužnicky polykal sníh otevřenými ústy. V údolí horského potoka ležel mráz jako matná mlžná stěna. Lojzíkův obličej dostával barvu dužiny melounu.

„Dej pozor, ať ti neupadne hlava,“ radil mu Ivan. Sám seděl na horkém krytu motoru jako na kachlové peci.

Lojza vrátil do kabiny spokojenou tvář. „Už je to dobrý,“ oznámil. „Včera jsem to trochu přehnal.“

Odbočili jsme na okružní lesní asfaltku. Na neporušené bílé pláni před pluhem bylo vidět jen občasné šňůry liščích stop. Ostatní zvěř ještě vyspávala šok ze sněhové nadílky. Stoupáme údolím, motor burácí. Do bukové mlaziny se opírá probuzené slunce. Sníh jiskří odraženým světlem.

Řidič zastavil na vyhlídce. Šedá clona inverze zakrývala kotlinu, od pasu nahoru byly kopce jako malované.

Chtělo by to cigáro.

Bílé obláčky stoupaly k blankytné obloze. Lojza nám podal kulovnice a odjel. Zpátky půjdeme pěšky. Bylo to v dobách, kdy lesníci mohli být taky myslivci a kdy jsme se za lesnickou uniformu ještě nestyděli.

Velkou paseku na protější straně údolí zlatilo slunce. Známé a vyhledávané říjiště už pomalu zarůstá novým lesem. Nižší skupiny jsou teď zasypány sněhem. Prohlížím si stráň očima, Ivan si pomáhá dalekohledem. Něco je tam navíc. Velká černá skvrna. A pohybuje se.

Divočák. Velký osamocený kus. Kňour.

Uprostřed hor s převahou jehličnatých lesů byli divočáci vzácnou zvěří, ještě navíc v jasném slunečném dnu. Navzájem jsme se ujišťovali, že vidíme totéž. Dělilo nás údolí s potokem a cestou a potom výšlap vysokým lesem. Mysleli jsme na to samé.

„Zkusíme to?“

Schváleno. Za deset minut se noříme do mlžného oparu inverze. U potoka je šero jako před setměním.

začínáme stoupat. V předklonu si pomáhám rukama a proklínám všechny vykouřené cigarety. Na dohled už svítí okraj paseky s vysokou kazatelnou na okraji. Jsme nahoře, zbývá se vydýchat. Potom opatrně vyhlédnu na osvětlené jeviště.

Je tam. Neuvěřitelné. Přelezli jsme z kopce na kopec, z hory na horu, a kňour tu na nás čeká, jako by nám měl vyřídit nějaký vzkaz. Soustředěně ryje napůl schovaný ve vysokém sněhu. černé osiny na mohutném hřbetě se ve slunci stříbrně lesknou.

„Nádherná barva, chtěl bych tu kůži,“ zašeptal Ivan vzrušeným hlasem.

„A já si vezmu zbraně,“ zašeptal jsem věcně, když už došlo na dělení.

Divočák se zasunul do zasněžené skupiny smrčků, ale stále zhruba ukazoval horní třetinu trupu. Musíme jednat. Střílet budeme současně, domlouvali jsme se šeptem mezi polykáním ještě stále divokého dechu. Já to odpočítám. A mířit musíme někam do zasněžených větví, tam, kde tušíme hruď zvířete.

Divočákem postrčila neviditelná síla okamžik před zvukem výstřelu. černé tělo zmizelo v odrostlé smrčině. Několik vršků se ještě zavlnilo a pár polštářů sněhu upadlo.

Za okamžik už bylo ticho.

Téměř polední slunce se koupalo v bílé pěně prašanu.

* * *

Kdyby nebylo vidět v hlubokém sněhu tunel, který divočák svým tělem vyryl, mohl to být jen přelud. Nebyl, a dokonce pár rubínových kapek barvy ulpívá na promrzlých krystalech. Brázda stopy míří do údolí, odkud jsme před chvílí vystoupali. Po sto metrech stále nic. Kloužeme společně přehlednou kmenovinou k údolní cestě a potoku. Ranní hustou inverzní mlhu už trhá slunce. Stopa vyrytá jako koryto je zdaleka viditelná a pokračuje dál. Očekávané dělení kořisti se odkládá.

Divočák překračuje cestu a potok a končí v husté smrkové tyčovitě. Tam už si netroufáme.

„Musíme pro psa.“

Ivan si vytahuje kratší sirku a spěchá pro posily. Cesta je prohrnutá, ale je to nejméně hodinu pěšky. Přiveze mého psa a možná i střelce.

Zůstávám na stráži.

Přehouplo se poledne a nastala krátká chvíle projasnění. Za patami se už blížil večerní mráz. Za pár hodin skončí krátký zimní den. Na to, abych pomalu obešel smrkovou houštinu, jsem potřeboval půlhodinu. Stopní dráha postřeleného kance tady končí. Nevěřím, že obě naše rány byly špatné a divočák žije, přesto s touto možností musíme počítat.

Raději jdu Ivanovi kousek naproti. Udělal jsem dobře.

František, kterého Ivan přibral jako posilu, srší dychtivostí, je hlasitý a těžko ovladatelný. Jeho nový troják má všechny tři hlavně nabity kulemi a vystřelí je, než napočítá do tří. Dalo mi větší práci uklidnit Františka než jagdteriéra Freda.

Obstoupíme čtverec houštiny ze tří stran a čtvrtou vpustíme psa. Pak se uvidí. Hlavně musíme spěchat, protože zimní den se rychle krátí.

Jagdteriér zmizel v tunelu stopní dráhy jako v noře a po chvíli začal zaštěkávat. Podle hlubokého hlasu a měnící se modulace živou zvěř.

Musím jít za psem. Ivan srozuměně souhlasil, František slepil ruce k prosbě.

„Já tam půjdu, stejně je ten kňour váš, jenom si vystřelím.“

Měl jsem obavy o psa, ale jinak nebylo o co stát. Jenom představa, jak se prodírám houštinou a sníh mi zasypává límec a krk… Znám příjemnější zážitky. Stmívání na nás zle dotíralo. Souhlasil jsem.

František se do toho pustil bez jakékoliv bázně. Zkontroloval, zdali je trojhlavňová puška opravdu nabita, a se skloněnou hlavou skočil do zasněžených větví jako do studny. Trvalo jen chvíli, než se ozval výstřel doprovázený zvláštní zvonivou ozvěnou.

Hlášení psa stále pokračovalo s nezměněnou intonací a kadencí.

František se neozýval.

„Franto, co je?“ řvali jsme oba bez ohledu na to, že můžeme kňoura vyplašit. Šlo o život. Franta mlčel, pes se ozýval.

„Jdu pro něj.“ Nadechnutí, jak k hloubkovému ponoru, a mířím za hlasem psa. Ještě chvíli a nebudu vidět na špičku hlavně, deru se tunelem, který přede mnou vyryl dychtivý lovec František.

Kňoura už vidím, sedí na zadku a pes má kolem něj vyšlapaný půlkruh, ale nevidím Františka. Divočák se ještě snaží postavit a zaútočit na mě, pes se mu zakusuje do zadní kýty a dostřelná rána míří na hlavu.

Bílá hromada pod smrkem se zvedne, a když odpadne sníh, tak je to František. Je v šoku a strká mi pod nos hlaveň trojáku.

„Není ti nic?“ ptám se.

Kanec odkazuje po smrtelné ráně, stále ještě pohybuje čelistmi a mohutné zbraně tiše o sebe klepají.

„Ne…, ale nabral jsem do hlavní sníh.“

Konečně si v houstnoucím šeru všimnu konce pušky, kterou mi málem strčí do úst. Napětí padá a musím se smát. Hlavně jsou od sebe odtržené a každá míří jinam. Dohromady tvoří trychtýř jako koruna na jelením parohu.

„Buď rád, že ses nezastřelil,“ přidává se Ivan, který už přišel na pomoc. Taháme kňoura a po centimetrech couváme, proklínáme sníh, který už máme všude, a díváme se, jak modrý soumrak plní údolí mrazivým vzduchem.

„Manželka chtěla auto a já jsem si prosadil troják,“ naříká nám Franta do ucha.

Prohlížím si svoji půlku kance, kdo chce kůži, musí vyvrhovat, a to je Ivan. Společnými silami zvedáme kňoura do kufru škodovky, hlídám si svoji hlavu. Bude to má první trofej.

Franta sedí vzadu a objímá pušku jako nemocné dítě.

„Možná to půjde spravit,“ pofňukává.

„Zkrátíš hlavně, stejně jsou moc dlouhé,“ dobírá si jej řidič Ivan.

Vyjíždíme z lesa.

Je půlka ledna, půl čtvrté, tma a mráz.

Špajzka

Začátkem roku se oteplilo a sníh roztál i v chladných a temných smrčinách. Popletená příroda začala vítat jaro. Zpívali ptáci a rašily kočičky. Konec ledna připomínal březen, začátkem února si hajný Smetana svlékl hubertus, což jindy dělával až v srpnu.

V takovém nečase po nás chtěli střelit divočáka do tomboly lesáckého plesu.

„Je to nemožné,“ odmítl jsem rozhodně.

Referent zajišťující tancovačku se ale neměl k odchodu. Myslivec nebyl, počasí nevnímal, myslel si, že na něj mám pořád pifku za jakousi dávnou roztržku. Sám přišel v saku, plešku opálenou sluncem.

V takovém počasí se chodí na sluky.

„Mohli bychom zkusit špajzku,“ přimlouval se hajný Karel. Věděl jsem, že potřebuje zkusit mladého psa a plesová tombola je to poslední, co by ho zajímalo.

Špajzka jsme říkali pětihektarové smrčině na jižním svahu, husté a útulné, vyhledávané noclehárně všech druhů zvěře. Pokud polesím procházeli divočáci a mínili se zdržet na noc, zcela jistě zalehli právě tam.

Zbavil jsem se plesového činovníka s jakýmsi mlhavým příslibem, že se pokusíme a dáme vědět. Sotva za ním zaklaply dveře, spustil Karel proud své příslovečné výmluvnosti. „Nemusíš se vůbec o nic starat, všechno zařídím, můžeme hned zítra, stačí pět střelců…“

A samozřejmě ten nový mladý jagoš, až ho uvidím, tak mi spadne čelist. Další průvan slov mě vytlačil na dvůr polesí s cigaretou v ruce.

Je krásné pokuřovat si, když v únoru trylkuje drozd jako uprostřed dubna a koňadry vítají jaro třepotavými vlnovkami radostných přeletů. Oknem jsem viděl, že Karlovi vlastně nechybím, protože si našel náhradu v telefonním sluchátku. „Tak zítra jdem na to,“ oznámil mi splnění úkolu, který si sám dal. Bude nás pět.

U leče jsme se nemuseli vůbec domlouvat. Byli jsme tu nesčetněkrát, každý tu měl své místo jako štamgasti v hospodě. Stanoviště jsme si kdysi vybrali a už je máme zřejmě napořád. Dokonce si je pamatovali i zkušenější psi a táhli za sebou své pány.

Věděli jsme, že za půl hodiny po rozchodu začínáme a co všechno bude následovat, byli jsme jako zkušený divadelní soubor při rutinní repríze. Jediné, co nás mohlo překvapit, bylo obecenstvo, pro nás osazenstvo houštiny. Ale špajzka nikdy nezklamala hladové.

Čas zahájení.

Karel jde do leče se svým mladým psem a i ostatní vypustili psy.

Chvíle ticha jako za spuštěnou oponou.

Byl jsem pod větrem, fenka Ara nadzvedla čumák a vypálila jako vystřelená z praku. Za pár minut začala hlásit a hnala před sebou těžké zvíře. Vyběhl jelen, v patách malého černého psíka.

Pozdravili jsme se, jak se sluší. Já kloboukem, on kelkou. Možná se potkáme na podzim, až půjde o život. Teď se musí bát jen sele divočáka nebo jeho o rok starší sourozenec, kterému říkáme lončák.

Ara to zřejmě věděla taky, protože se za chvíli vrátila do leče. Přestávka před dalším dějem byla jen krátká.

Potom začal koncert pro pět psích hlasů bez dirigenta. Mladý jagdteriér nejdříve vykvikl úlekem, aby vzápětí fistuli proměnil v hluboký bas zprvu poněkud bázlivý, postupně stále zuřivější.

Jako všichni za jednoho se hlubokými hlasy přidávají ostatní psi. Podle intonace štěkotu je zřejmé, že narazili na divočáky.

Nezvyklé však je, že po dlouhé minuty se celá zkušená skupina drží na jednom místě. Obvykle se po nárazu tak ostrých psů divočáci dávají na ústup a zbrklý útěk.

Monotónní zaštěkávání se proměňuje ve stále častější vysokými hlasy pronášené nářky: „Povím… povím…“ Ještě několik srdcervoucích hlasů bolesti je zakončeno tichem jako z jiného světa.