Lesk a bída vzdělávání:

vysoké školství jako zrcadlo české společnosti v časech volného trhu

Vladimíra Dvořáková – Jiří Smrčka

© Vladimíra Dvořáková, Jiří Smrčka, 2018

Illustration © Martin Burian, 2018

ISBN 978-80-242-6156-0

Upozornění

Pokud bude čtenáři popisovaná skutečnost připadat povědomá, tak nechť ví, že podobnost není čistě náhodná. Ačkoli se kniha většinou vyhýbá jmenování konkrétních osob nebo vysokých škol, popisuje skutečné případy a události, jež se odehrály v českém vysokoškolském prostředí.

Motto:

Vysoké školy „jsou vrcholnými centry vzdělanosti, nezávislého poznání a tvůrčí činnosti a mají klíčovou úlohu ve vědeckém, kulturním, sociálním a ekonomickém rozvoji společnosti tím, že hrají aktivní roli ve veřejné diskusi o společenských a etických otázkách“.

Zákon o vysokých školách č. 111/1998 Sb.

Úvodem

Asi bychom jen obtížně hledali ve světě zemi, kde by v posledních deseti letech otázky vysokoškolského vzdělávání v takové míře obsazovaly mediální prostor. Na témata týkající se vysokých škol reagovala veřejnoprávní i soukromá média, seriózní i bulvární tisk, sociální sítě. Tato pozornost ale bohužel neodrážela závažné celosvětové otazníky nad tím, kam má směřovat vysoké školství v 21. století, naopak, upozorňovala na hloubku společenské a morální devastace, jemuž byl vysokoškolský prostor u nás vystaven.

Význam vysokých škol snad není třeba zdůrazňovat. Naše současná civilizace se rodila v prostředí ostrůvků svobodného a nezávislého myšlení na univerzitách raného středověku. Rozvoj a přežití jakéhokoli národa stojí a padá s existencí národního vysokého školství, jež rozvíjí a kultivuje poznávání, kulturu, inspiruje i provokuje. Brání také zapouzdření národního života, protože je otevřeno navenek a nebojí se okolního světa. Chcete-li zničit národ, zavřete jeho univerzity. To česká společnost přece zažila! Ale někdy, zdá se, jako by pozapomínala.

Tato kniha si neklade za cíl analyzovat vysokoškolské vzdělávání a jeho současné světové trendy a otazníky. Zde čtenáře odkazujeme zejména na práce Konrada Paula Liessmanna, jež vyšly i v češtině a které jdou k podstatě problémů. Samozřejmě se nemůžeme těmto otázkám zcela vyhnout, ale naše ambice jdou jiným směrem. Chceme upozornit na to, kam až může vysokoškolské prostředí klesnout a jakým způsobem se v posledních takřka dvaceti letech deformovalo či přímo devastovalo. Negativní jevy, které popisujeme, zrcadlí negativní jevy, jimž čelí celá naše společnost. V tomto smyslu tato kniha není jen o problémech, které ohrožují vysokoškolské prostředí, je o nás všech. Je o našich hodnotách, zodpovědnosti, odvaze a ochotě něco chránit, za něčím jít a něco opravdu budovat.

Dlouhodobé působení v Akreditační komisi (orgánu, jehož posláním bylo pečovat o kvalitu vysokých škol) nám umožnilo nahlédnout pod pokličku toho, co se doopravdy děje. Naše pocity při hodnoceních vysokých škol a akreditacích jejich studijních programů se možná dají připodobnit k pocitu hygienika, který sleduje šířící se epidemii, upozorňuje na ni, ale kompetentní osoby nic nedělají. Mnohdy naopak vytvářejí tlak, aby mlčel, neinformoval veřejnost, nepoškozoval „dobré“ jméno (či spíše „pí ár“) té či oné instituce, která se na šíření epidemie podílí. Nebo raději aby vůbec svou činností nepřidělával problémy někomu jinému, natož sám sobě.

To nás vedlo k rozhodnutí, že v zájmu zachování duchovní hygieny tohoto národa, jež snad může zabránit dalšímu šíření epidemie, seznámíme českou veřejnost s konkrétními jevy, které pod vlivem komercionalizace a masifikace negativně ovlivnily proměnu vysokého školství. Nejde nám při tom jen o popis toho, co se dělo a děje na našich vysokých školách, snažíme se vysvětlit, proč se to děje a v jakém kontextu. Nejde nám o moralizování, ale o reflexi.

Nutno upozornit, že záměrně neuvádíme jména škol, pokud nejsou notoricky známá, na nichž se ty či ony praktiky vyskytovaly, ani jména osob, které hrály klíčovou roli při jejich vytváření či obhajobě. Mnohé touto knihou nepotěšíme, jiné možná naopak povzbudíme, aby to nevzdávali a šířili dále hygienickou osvětu. Podpora veřejnosti je asi tím nejdůležitějším, co může našemu školství pomoci.

V této zemi je velké množství vzdělaných, talentovaných, obětavých vysokoškolských učitelů a skvělých pracovišť, která dokázala udržet kvalitu navzdory nekoncepčnosti školské politiky, tendencím ke komercionalizaci nebo holému pragmatismu. O nich bohužel tato kniha není. Ale při jejím čtení mysleme na ně. Protože čím více se podaří omezit epidemii nekvality, tím více se otevře prostor pro skutečnou kvalitu.

Leden 2018

ČÁST 1

Vysoká škola jako obchod se vzděláním

Je libo založit vlastní vysokou školu?

V roce 1998 byl v České republice přijat nový vysokoškolský zákon (č. 111/1998 Sb.), který přinesl změny, jejichž možné důsledky si tehdy jen málokdo dokázal představit. Zákon totiž kodifikoval právní úpravu, jež umožnila vznik soukromých škol. Argumenty pro soukromé vysoké školství zněly dobře. Především se předkládalo, že větší konkurence přinese větší kvalitu a posílí pluralismus ve vzdělávání i ve výzkumu, umožní různorodost bádání, různorodost vědeckého přístupu a různorodost interpretací a nabídne kvalitní alternativu. Vznik soukromých vysokých škol byl tak spojován s rozvojem svobodné společnosti, kde vědecké bádání a výuka nebudou podřízeny ideologickým či politickým cílům. Navíc se předpokládalo, že nový rozměr rozvíří vody malého českého akademického rybníčku, kde osobní nevraživosti a žárlivosti mnohdy bránily rozvoji skutečného akademického prostředí. Další argument odrážel dobové, ale dodnes přetrvávající pojetí pracovního trhu. Soukromé školy měly být schopny pružněji než kamenné školy reagovat na požadavky pracovního trhu a produkovat absolventy, kteří budou snadno nacházet uplatnění u svých budoucích zaměstnavatelů.

Je potřeba si uvědomit, že ještě v 90. letech 20. století studovala na českých vysokých školách pouhá pětina populačního ročníku maturantů. V české akademické sféře nebyla velká ochota otevírat vysokoškolské studium vyššímu procentu zájemců, tak jak to proběhlo v západní Evropě, kde se vysoké školy zpřístupnily vyššímu počtu studentů už v 60. letech. Navíc strukturované studium, zahrnující více studentů bakalářského stupně a méně magisterského stupně, zde bylo neznámé, nepopulární a odmítané. K tomu je třeba připočíst prostý demografický fakt, že v 90. letech se o své právo studovat po maturitě na vysoké škole hlásily silné ročníky narozené v 70. letech a že ani lidé jen o málo let starší – tehdejší třicátníci a čtyřicátníci, kteří mezitím nastoupili do pracovního procesu, ještě nepovažovali cestu k získání vysokoškolského diplomu ve svém životě za uzavřenou.

Politická reprezentace navíc neprojevovala výraznější ochotu investovat prostředky do vytváření podmínek pro to, aby veřejné vysoké školy mohly rostoucí poptávku po studiu kvalitně uspokojit, a tím se ještě posilovaly obavy akademické obce z devalvace úrovně vzdělávání. Stát tak do vzniku soukromých vysokých škol vkládal nemalé naděje, že dokážou vyplnit stále citelnější mezeru a přispějí k uspokojení poptávky po vysokoškolském vzdělání. Připomeňme si, že jsme v období vrcholného outsourcingu, kdy se stát zbavoval řady svých funkcí ve prospěch soukromých subjektů, aniž by zajistil naplnění veřejného zájmu a cílů veřejných politik.

U nového vysokoškolského zákona to bylo obdobné. Nový zákon v sobě obsahoval řadu ustanovení, která šla proti logice deklarovaných cílů, a naopak řadu ustanovení, která by vytvořila podmínky pro jejich realizaci, zcela opomíjel. Zákon pouze otevřel možnost vzniku soukromých vysokých škol, ale nepodřídil jejich fungování pravidlům standardního akademického prostředí. Zákonodárci například opomněli vložit do zákona takové „drobnosti“, jako je společenská potřebnost nebo definice speciálního typu právnické osoby, která bude moci provozovat soukromou vysokou školu s jasně stanovenými právy a povinnostmi. Takže soukromé školy mohly vznikat nejen jako neziskové společnosti, ale také i jako společnosti obchodní.

V čem je rozdíl? Zjednodušeně řečeno, zatímco neziskové společnosti musejí své zisky investovat zpět do školy, byť i zde existuje silné pokušení, aby si vedení společnosti vyplácelo horentní sumy na odměnách, outsourcovaných službách či na cestovném, obchodní společnosti primárně fungují s cílem generovat zisk pro své majitele. A každé podnikání má svou logiku, která vychází z minimalizace nákladů a maximalizace zisku. Cílem není naplnění společenských potřeb, ale hledání prostoru, který přinese rychlý a vysoký zisk. To pak výrazně určovalo podobu podnikání ve vysokém školství¹. Na soukromých vysokých školách fakticky nevznikaly žádné studijní programy, které by se týkaly technických či přírodovědných oborů, protože ty vyžadují laboratoře, dílny, nákladné přístroje, výzkumný materiál, malé studijní skupiny atd. Naopak soukromé vysoké školy se orientovaly téměř výhradně na levné studijní programy, kde je možné sestavovat velké studijní skupiny a jediné vybavení, které k výuce potřebujete, je tabule, případně dataprojektor; knihy byly vnímány spíše jako nadstandard.

S tím souvisel další problém. Zákon nastavil relativně jednoduché podmínky, za kterých bylo možné soukromou vysokou školu založit. I když zde byl požadavek, aby vysoká škola skýtala předpoklady, že její činnost bude zabezpečena po finanční stránce, nijak se nevyžadovalo a nespecifikovalo prokázání existence dostatečně vysokého disponibilního kapitálu, který by zaručoval, že škola bude schopna zajišťovat první roky svého působení z vlastních prostředků. Pokud jde o materiální zázemí, zakladatelé škol dokládali zejména smlouvu na pronájem, výjimečně šlo o vlastnictví prostor, v nichž bude výuka probíhat. Ty ministerstvo školství posuzovalo z hlediska vhodnosti, případně bezpečnosti (požární nebo hygienické předpisy) pro výuku, ale to bylo asi tak vše.

A tak se začal prosazovat model, který spočíval ve faktické neexistenci počátečních investic. Učitelé byli v rozporu s vysokoškolským standardem najímáni jen v závislosti na probíhající výuce, obvykle po jednotlivých semestrech a často na dohodu o provedení práce. Tuto zvláštní praxi pak majitelé škol obhajovali tím, že je ekonomicky neefektivní platit zaměstnance za situace, kdy se nenaplní nebo nerealizují všechny tři ročníky bakalářského programu. Studenti tak fakticky vstupovali na vysokou školu, která vlastně neměla podobu vysoké školy, protože v ní chybělo to nejpodstatnější – vyučující, kteří by byli studentům přes týden k dispozici, starali by se o její fungování a v rámci svého úvazku by vykonávali také tvůrčí činnost, do níž by zapojovali své studenty. Zakladatelé vysokých škol budovali bez náležitých počátečních investic své podniky takřka výhradně na financích, jež získali z vybraného školného. Doplácel na to student, který během svého studia neměl možnost poznat skutečné akademické prostředí, protože místo toho, aby majitel za vybrané školné vytvořil řádnou vysokou školu, vyváděl zisky ze školy pryč. V případě malého počtu studentů pak vybrané roční školné sotva stačilo na zabezpečení základního provozu celého podniku.

Kdo byli zakladatelé soukromých vysokých škol a jaká byla jejich motivace? Nejčastěji se jednalo o podnikatele, kteří v první polovině 90. let založili a provozovali soukromou střední školu, někteří z nich si později přibrali i vyšší odbornou školu. Jak ale počet studentů klesal (vinou slabších ročníků narozených v 80. letech a dostatkem studijních míst na středních školách), hledali způsob, jak si dosavadní platící klientelu udržet i po maturitě. Další skupina zakladatelů se rekrutovala z osob provozujících nejrůznější vzdělávací kurzy od účetnictví a insolvence až po developerskou praxi a také z podnikatelů zprostředkujících zahraniční vzdělání, nebo alespoň pořádajících kurzy, které se za zahraniční vzdělání vydávaly. Mnohdy se jednalo o osoby, které po roce 1989 musely odejít z veřejných škol a zkoušely podnikat za využití svého dřívějšího sociálního kapitálu. Charakter podnikání 90. let přitom přenášely i do vysokého školství. Ve vysokoškolském vzdělávání viděly nejen příležitost dosáhnout snadného zisku, ale i cestu k prestiži a novému sociálnímu statusu. Této společenské motivace si lze snadno všimnout na institutu akademických obřadů. Na kamenných univerzitách byl charakter obřadů (imatrikulací, promocí apod.) dán historickou tradicí. Pro zakladatele soukromých vysokých škol představovalo jednu z prvních investic šití rektorských talárů. Aniž bychom chtěli snižovat vážnost těchto slavnostních chvil v životě studentů a jejich rodin, působilo poněkud nepatřičně, když právě zřízená soukromá škola imatrikulovala první studenty středověkým obřadem, kterému vévodili hrdí podnikatelé nebo dosavadní ředitelé středních škol v historizujících, nejčastěji červených, bohatě zdobených talárech s kovovými řetězy (insigniemi) na prsou.

Regulaci počtu žádostí o zřízení soukromé vysoké školy stát zprvu fakticky neřešil. S podáním žádosti o udělení státního souhlasu k oprávnění působit jako soukromá vysoká škola nebyl spojen žádný správní poplatek, což bylo s podivem, neboť jen náklady státu na administrativní a odborné úkony spojené s posouzením předpokladů pro zřízení soukromé školy šly do desetitisíců. Navíc zákon nestanovoval ani ochrannou lhůtu, která by znemožňovala neúspěšným žadatelům zahlcovat státní orgány opakovanými žádostmi.

To přivádělo Akreditační komisi do dosti absurdní situace. Její úlohou v řízení o udělení státního souhlasu bylo vydávat závazné odborné stanovisko a současně musela souhlasit s akreditací alespoň jednoho navrženého studijního programu, bez něhož ministerstvo školství nemohlo soukromou vysokou školu zřídit. Pokud nesouhlasila, měla povinnost svoje stanovisko podrobně odůvodnit. Tento ustálený správní postup přispěl k tomu, že se neúspěšní žadatelé o zřízení školy obvykle za pomoci odůvodněných negativních stanovisek rychle zorientovali a pak vlastně jenom opravovali své projekty a okamžitě je předkládali znovu. Stanoviska Akreditační komise tak fungovala spíše jako jakási kvalifikovaná oponentura, kterou navíc žadatelé obdrželi zcela zdarma. Záleželo spíše jen na míře způsobilosti žadatelů, jak rychle dokázali pochopit vytýkané nedostatky a v projektu je napravit.

Rekordmanem byl žadatel z Českých Budějovic, který v letech 2000 až 2006 předložil osm opakovaných žádostí o zřízení soukromé vysoké školy. Po osmé již všechny námitky Akreditační komise opravil a zapracoval, takže neexistovaly zákonné důvody, pro které by bylo možné žádost zamítnout. Když majitel konečně obdržel tolik vytoužený státní souhlas, obrátil se na Akreditační komisi s překvapivou otázkou: „Co mám dělat? Nikdo se mi nepřihlásil ke studiu!“ Po necelých dvou letech živoření s jen hrstkou studentů původní zakladatel prodal školu novému majiteli, který záhy utlumil její činnost. Definitivně škola skončila rozhodnutím ministerstva školství o odejmutí státního souhlasu v roce 2012. V letech 1999–2006 nastal obrovský boom zakládání soukromých vysokých škol, jemuž nešlo v platném právním prostředí zabránit. Jen do konce roku 2003 projednala Akreditační komise 90 žádostí, z toho u 36 doporučila vyhovět a státní souhlas udělit. Nárůst počtu nových soukromých vysokých škol se zmírnil až po roce 2006, kdy se sektor stabilizoval přibližně na dnešním počtu čtyřiceti institucí. Do konce existence Akreditační komise (31. srpna 2016) bylo projednáno celkem 175 žádostí o zřízení soukromé vysoké školy.

Přestože úspěšnost žadatelů byla přibližně čtvrtinová, i tak cca 40 soukromých škol se zdá být v našem prostředí mnoho, byť situace v okolních zemích je ještě horší. Problém byl v tom, že české společnosti chyběly zkušenosti s regulací byznysu ve vysokém školství a zřízené vysoké školy záhy proměnily uhlazené projekty z akreditačních žádostí v divoké podnikání. Naivní představa, že za soukromými vysokými školami bude stát intelektuální projekt, alternativní vize směřování konkrétních vědních disciplín, rychle vymizela, realita odrážející základní nepoměr mezi netušenými ekonomickými možnostmi a nedostatečnou právní regulací ale utvářela podobu našeho vysokého školství v následujících desetiletích.

Koneckonců vytvořit studijní program není až tak obtížné. Rozvoj internetu zjednodušil „inspirace“ z jiných škol. Akreditační komise se běžně setkávala se studijními programy jiných vysokých škol staženými z internetu i s původními chybami. Navíc již zmíněné opakované předkládání žádostí, kdy stanoviska Akreditační komise fakticky sloužila jako bezplatná oponentura, nakonec studijní program umožnilo zformovat do přijatelné podoby.

Složitějším úkolem bylo činnost vznikající školy dostatečně zabezpečit po personální stránce. Kvalifikovaných vysokoškolských vyučujících je přeci jen omezené množství. A tak začal problém s tzv. létajícími profesory (přezdívanými též turboprofesoři), kteří ovšem někdy ani nelétali, ale spíše jen lehce virtuálně zahnízdili. Samozřejmě bylo logické, že dosud neexistující vysoká škola nemohla mít zaměstnance, a zabezpečení školy vyučujícími bylo ponecháno jen na slibech a závazcích do budoucna. Při posuzování kvality personálního zabezpečení vznikajících škol se tak mohlo vycházet jenom z podepsaných čestných prohlášení budoucích učitelů, že v případě udělení akreditace uzavřou s vysokou školou pracovní poměr v rozsahu uvedeného týdenního úvazku, a to bylo vše. Jakou hodnotu mají konkrétní čestná prohlášení, se dalo zjistit až v momentě, kdy škola začala působit.

S fenoménem létajících profesorů se potýkaly všechny evropské země, které na přelomu tisíciletí umožnily masový rozvoj soukromého školství. Tento pojem však nemá nic společného s výměnnými univerzitními pobyty, jak je ve svém románu ztvárnil britský spisovatel David Lodge. Princip profesorského „létání“ byl následující: Nová vysoká škola potřebovala ke svému fungování vysokoškolské učitele, především docenty a profesory. Těch bylo ovšem omezené množství a navíc byli už zaměstnaní na jiné vysoké škole, kterou zpravidla opustit nechtěli. Nová vysoká škola jim proto nabídla uzavření dalšího pracovního poměru bez ohledu na to, jestli na své původní škole skončí, nebo ne, a jestli budou na nové vysoké škole skutečně fyzicky působit. Podstatnou devízou bylo použití jejich jména pro účely akreditačního řízení a formálního výkaznictví. Někteří docenti a profesoři se nechali takto zaměstnat i vícenásobně. Protože v této době neexistovala centrální evidence pracovních poměrů akademických pracovníků, nebylo prakticky možné zjistit, na kolika vysokých školách jsou uvedené osoby již zaměstnány. Výjimkou byla situace, kdy se shodou okolností sešly žádosti o akreditaci z různých vysokých škol se stejnými učiteli. V několika případech dokonce součet paralelně uzavřených pracovních poměrů převyšoval astronomické číslo 140 hodin týdně. Vezmeme-li v úvahu, že týden má 168 hodin, pak by uvedeným zaměstnancům při řádném plnění všech pracovních povinností zbývalo 28 hodin volného času, včetně spánku. Etické otázky si žádná ze zúčastněných stran nekladla, a často dokonce mateřská vysoká škola „létání“ svým profesorům tolerovala, neboť to brala jako kompenzaci toho, že jim sama není schopna poskytovat adekvátní finanční ohodnocení.

Postupem doby, kdy rukama Akreditační komise začaly procházet další a další žádosti o státní souhlas, akreditace a reakreditace, byl již základní okruh osob patřících do skupiny létajících profesorů znám. Jeden příklad pro ilustraci: jistému panu docentovi, jenž se měl stát rektorem vznikající školy, položila při obhajobě předloženého projektu Akreditační komise otázku: „Jak se chcete věnovat rozvoji školy, když máte plný úvazek na veřejné vysoké škole a zároveň jste jen v posledním roce podepsal čestné prohlášení o svém působení na plný či částečný úvazek na dalších dvou školách?“ Designovaný rektor se pousmál nad naivitou Akreditační komise a zcela upřímně odpověděl: „Já učím jen na té veřejné škole, ty další dva podpisy byly jenom kvůli tomu, aby ty školy získaly akreditaci.“

Obvyklý scénář po zřízení soukromé vysoké školy (ale v rámci objektivity je třeba zdůraznit, že tento jev se v menší míře projevoval i na veřejných vysokých školách), popřípadě po akreditaci či reakreditaci, spočíval v odchodu klíčových osobností, na nichž akreditace stála. Jako „náhradníci“ se objevovali lidé s nedostatečnou kvalifikací, odlišným odborným zaměřením (odborníci na vše), středoškolští učitelé nebo externisté zaměstnaní na dohodu o provedení práce. Na vině byli někdy sami zakladatelé, kteří uspokojeni ziskem akreditace považovali dále za zbytečné vynakládat prostředky na kvalitní odborníky. Někdy byli na vině sami učitelé, kteří bez ohledu na předchozí písemné sliby a dohody navyšovali své finanční požadavky s výhrůžkou, že případnou akreditaci „potopí“. Ale zdá se, že většinou se hrála společná hra, kdy „otitulované jméno“ bylo použito a jistě i zaplaceno jen pro účely akreditačního řízení, jak nám vysvětlil designovaný pan rektor.

Někdy se stávalo, že čestné prohlášení budoucího učitele se ukázalo být podvrhem. Dotyčné osoby, které byly v žádostech označeny za odborné pilíře pro akreditaci, tvrdily, že škole nic neslíbily, a už vůbec nic nepodepsaly, a někdy také, že o existenci dané školy doposud neslyšely. V případě jedné moravské vysoké školy podávala Akreditační komise kvůli falešným podpisům v žádosti o akreditaci trestní oznámení. Vyšetřování bylo odloženo, neboť pachatel padělaného souhlasu se nenašel. Majitel a rektor školy v jedné osobě při výslechu vypověděl, že falešný souhlas s nepravým podpisem musel někdo do žádosti o akreditaci podstrčit, takže se ve skutečnosti obětí podvodu stal on sám.

Po těchto zkušenostech Akreditační komise začala provádět na nově vzniklých vysokých školách a v nově akreditovaných programech kontroly, zda jsou skutečně uzavřené pracovní smlouvy s učiteli uvedenými v žádostech o akreditaci. Avšak jestliže byl problém v momentě předložení čestných prohlášení akreditaci a státní souhlas neudělit, ještě větší problém byl akreditaci a státní souhlas odejmout. Návrh Akreditační komise na odnětí akreditace teprve odstartoval dlouhý a administrativně náročný proces s nejistým výsledkem. A když se přece jen tento proces podařilo ministerstvu školství dovést do úspěšného konce, ty samé osoby, nebo jejich rodinní příslušníci či jinak blízké osoby, podaly vzápětí návrh na vznik další soukromé školy.

Trvalo dlouho, než se podařilo tento proces regulovat. Teprve s pětiletým zpožděním byl zaveden symbolický poplatek 25 000 korun za podání žádosti, ale i ten byl příliš nízký na to, aby dostatečně naplnil svou regulační roli. Ke zvýšení poplatku na adekvátnějších 100 tisíc korun a zavedení ročního zákazu podání nové žádosti v případě neudělení státního souhlasu došlo až mnohem později, v září 2016. Do té doby si česká společnost musela projít téměř osmnácti lety krkolomných zkušeností se vznikem soukromých vysokých škol. Je velkou ironií, že zákonodárci se k regulačnímu kroku odhodlali až v době, kdy z důvodu prudkého demografického poklesu a nedostatku studentů ekonomický boom v oblasti zakládání soukromých vysokých škol skončil.

1 Rozhodování zakladatelů o podobě právnické osoby, která bude provozovat vysokou školu, bylo většinou podmíněno finančním aspektem věci. Pokud se majitel kochal nadějí na přísun prostředků z veřejných zdrojů (dotace, příspěvky na činnost, neziskové projekty a granty), volil neziskovou formu. Naopak obchodní společnost umožňovala snadněji rozdělovat nebo vyvádět zisky a v případě potřeby školu prodat. Z těchto důvodu jsme byli v průběhu let svědky snah majitelů převádět už existující vysokou školu z jedné formy společnosti na druhou podle momentální situace.

V čem je vlastně problém soukromých škol?

Ukázali jsme si, jak bylo snadné založit vysokou školu. Leckdo možná řekne, proč ne. Ostatně mnohé žebříčky odvozují kvalitu podnikatelského prostředí od toho, jak rychle lze založit firmu a zahájit ekonomické aktivity. Proč by to nemělo platit u podnikání ve vysokém školství? Konečně, nechť rozhodne trh. Na druhou stranu mnoho lidí k soukromým školám přistupuje stále s určitou nedůvěrou a obavou, zda placení školného automaticky neznamená kupování si diplomu a zda je soukromá škola schopna zajistit odpovídající kvalitu. Podívejme se na tento problém trochu hlouběji.

Nejen v české společnosti, ale ani v ostatních středoevropských zemích kultura soukromých vysokých škol nikdy neexistovala. Jednotlivé státy, a to včetně Německa a Rakouska, otevřely sektor vysokého školství soukromému podnikání až kolem roku 2000. Proto mnohé problémy, které s příchodem této nové formy vzdělávání nastaly, nelze považovat za unikátně českou záležitost, ale setkáme se s nimi ve všech zemích s podobnou geografickou polohou. Chybí zde historicky zakotvená tradice privátních univerzit, jakou nalezneme například v anglosaském světě. Soukromé vysoké školy tam nevznikaly jako podnikatelské projekty s cílem generovat zisk, ale jako velmi prestižní podoba mecenášství, dnes bychom řekli projevu společenské odpovědnosti firem. Školy při svém založení dostaly do vínku majetek, s nímž mohly disponovat, a dále zpravidla fungovaly na principu nadací. I nadále se spoléhají na donátory, mezi nimiž jsou významní absolventi, jejichž finanční dary alma mater představují jistou formu vděku za společenský úspěch. Tradiční anglosaské soukromé vysoké školy mají své akademické i správní orgány, které dbají na kvalitu akademického prostředí a zaručují dlouhodobou finanční stabilitu bez velkých výkyvů.²