Copyright © Olga Krumlovská, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-178-7

Motto

S duchy je život pestřejší a zajímavější. Vy, co dokážete astrální bytosti vnímat,

si nenechte svou schopnost znechutit těmi, kdo takový dar nemají.

Spřízněný duch je nejlepší ochránce a přítel.

Pomoc, vidím ducha!

Ano, je to určitě setkání, které vám připraví náročnou chvilku. Je to ale jen proto, že jste narazili na neznámé, nehmatatelné, něco, co je spojeno s koncem našeho pozemského života, na kterém tolik lpíme, protože nemáme jistotu, že za ním je něco dál. A pokud ano, co nás tam čeká? Děsíme vlastně sami sebe svou fantazií. Já jsem měla toto přemítání o životě a smrti ulehčeno už v raném dětství. Moje první setkání s duchem se konalo 18. června 1968 v odpoledních hodinách v mlýně mých prarodičů, bylo mi pět let a čtrnáct dní. To datum nezapomenu nikdy, protože ten den tragicky zemřel při autonehodě můj otec. A ten duch? To nebyl samozřejmě nikdo jiný než on sám…

***

Seděla jsem u rybníku a najednou slyšela šustit rákosí. Někdo se jím prodíral. Lekla jsem se, že to bude ten vodník, kterým mě babička s dědou strašili, abych nechodila k vodě. Chvíli trvalo, než jsem vyskočila a začala utíkat. Byla jsem totiž hrozně zvědavé dítě, které toužilo aspoň kousek toho hastrmana vidět. Nikde ale nikdo, jen rákosí uhýbalo, jak se jím kdosi prodíral směrem ke mně. Když už byla ta bytost, kterou jsem neviděla, blízko, došla jsem k názoru, že bude přece jen lepší, když uteču. Seběhla jsem po kamenných schodech na dvůr a ohlížela se, jestli za mnou vodník neběží. Nic. Tak jsem si začala hrát na dvoře. A najednou ho vidím. U vrátek stál tatínek.

Hned mi nedošlo, že zemřel, tak jsem se k němu rozběhla. Jen mi přišlo divné, že neotevřel vrátka, nerozběhl se ke mně a nezvedl mě do náručí a nevyhodil nad hlavu, jak to dělával. Vždycky mě pak chytil a oba jsme se tomu smáli. Tentokráte stál nehnutě na místě. Snad dva metry od vrátek jsem se zastavila. Takového otce jsem neznala. Aby jen stál a koukal. Několik vteřin jsme se na sebe dívali. Byl bledý a měl unavené, smutné oči. A pak jsem si najednou uvědomila, že vidím skrz něho. Jeho tělo se lehce komíhalo, jako když se díváte přes horký vzduch. Když vrátka neotevřel, otočila jsem se a utíkala domů. Vběhla jsem do kuchyně a křičela na maminku, že tatínek stojí u vrátek. Maminka seděla u stolu, celá v černém, kouřila cigaretu a plakala. Jakmile mě uslyšela, vyskočila ze židle a podívala se z okna. Pak hrozně vykřikla a omdlela. Ten výkřik přivolal babičku. Když maminku vzkřísila, pořád dokola opakovala: „Viděla jsem Marcela! Stál u vrátek! Přišel si pro nás!“

***

Bydlení ve starém mlýně a posléze v loveckém zámečku z poloviny 19. století byla kapitola sama pro sebe. Toho, kdo na duchy nevěří, bych tam nechala přespat. Změnil by během jediné noci názor. Tam jsem se naučila se duchů nebát. Měli mě rádi. Jako nejstarší dcera jsem musela hodně přikládat ruce k dílu, protože nevlastní otec jezdil často na týdenní montáže a maminka všechno nezvládala – tři děti, velkou zahradu a zvěřinec ve chlévě. Že se mohu v životě spolehnout jen na astrální bytosti, jsem pochopila v sedmé třídě. Tehdy mě přepadl a pokusil se znásilnit chlap, když jsem se vracela z tréninku domů. Nebylo to nic těžkého si na mě počíhat, protože jsme bydleli na samotě. Ten den jsem pochopila, že ochránci přiletí, když se dostaneme do velkého ohrožení, není v našich silách se ubránit a hlavně – zasloužíme si to. Já si to nejspíš zasloužila, protože jsem jen několik měsíců před tím zachránila tonoucí maličké dítě. Dodnes na to maminka vzpomíná, když vidí, jaká ocenění a poděkování tito lidé dostávají. Mně tehdy nikdo ani nepoděkoval. Mně to ale nevadí, podstatné je, že to zaregistrovali duchové. A nenechali mě na holičkách.

Zmlátila jsem toho hajzlíka tak, že skončil v nemocnici. Policista, který přepadení vyšetřoval, nemohl uvěřit a neustále opakoval matce: „Za svou mnohaletou práci u policie jsem už viděl hodně, ale pod zuby a drápy vaší dcery bych se dostat nechtěl.“ Jsem vděčná babičce, která tehdy řekla matce, aby mě k žádnému psychologovi nevodila, že by ze mě udělali blázna, jen ať jdu do školy a pak doma nasekám dříví, že to mi pomůže víc. Bylo to moudré rozhodnutí. Mě ale mnohem více, než skutečnost, že mě málem někdo zabil, zasáhlo psychicky to, co jsem viděla. Když ze mě rval ten chlap věci, temným nebem mezi hvězdami, které svítily, letěl cár mlhy. Ve světle hvězd byl krásně zřetelný. Letěl přímo k nám, jako dravec se snesl prudce k zemi, najednou jsem viděla, že má ruce a obličej. Uslyšela jsem hlas v hlavě, jak mi říká: „Zab ho!“ Pocítila jsem strašnou sílu a odhodila toho o hlavu většího člověka jako kus papíru. Pak se všechno odehrálo jako v mlze. Jen matně si pamatuju ty kopy a údery, které koupil. Když jsem se na vysoké škole dala na karate a dostala se mezi závodníky a byla docela dobrá, nikdy se mi nepodařilo technicky zvládnout tak dokonale kop, který ten chlap ode mě tehdy dostal. Jako by někdo ovládl moje tělo.

Vůbec si nepamatuju, jak jsem se dostala domů, jen jsem slyšela ten hlas, jak mi říká, když jsem honila toho týpka po lese: „Kašli na něj, už má dost!“ A pak mi řekl přede dveřmi našeho domu. „Teď musíš jít sama.“ Moje tělo najednou hrozně ztěžklo, až jsem upadla na kolena. Ruce i nohy mě bolely, jak byly namožené. Jen stěží jsem zabouchala na dveře a matka s otcem mě museli zvednout ze země. Od té chvíle vím, že tu jsou a že jim vděčím za svůj život. A že musím žít takový život, abych si jejich ochranu a pomoc zasloužila i dál. Mnohokrát s ironií a úšklebky komentovali můj názor na astrální bytosti někteří lidé slovy, proč po nich nežádám výhru ve sportce nebo nějaké úžasné šéfovské místo. Něco takového bych se nikdy žádat neodvážila. Bála bych se, že mě potrestají za to, že chci být bohatá bez zásluhy a získat vlivné postavení, aniž bych si ho zasloužila. A že přijdu i o to, co mám. A co nejhůř? Že přijdu o jejich přízeň! Astrální bytost neuplatíte ani nezastrašíte. Když vezmou spravedlnost do svých rukou, udělají pořádek, a nikdo jim v tom nezabrání. Moje přepadení je toho důkazem. Ten chlap byl totiž povedený synáček kapitána policie a aktivní komunistky. Takže mu to tehdy prošlo. Uplynulo ale deset let od chvíle, kdy nás z rodné vísky ta policajtská rodinka vyštípala, a život je potrestal tak, jak by je žádný soud neodsoudil.

Od té doby uplynulo mnoho let a já astrálním bytostem vděčím za hodně, mimo jiné i za život svého syna. Bez dědečkova varování – byl čtyři měsíce po smrti – by tu můj syn nebyl. Děda mě přišel varovat ve snu 2. listopadu a já ho poslechla. Hned ráno jsem se nechala odvézt do porodnice, ačkoliv jsem neměla žádné bolesti ani příznaky toho, že budu rodit. To víte, že jsem si vyslechla od sloužící lékařky řadu posměšků, jaká jsem hysterická rodička. Já tam ale seděla a nehnula se. A pak to přišlo – syn se narodil rychlostí kulového blesku, tak tak stihla lékařka přiběhnout, a pupeční šňůru měl dvakrát omotanou kolem krku. Kdybych nedala na slova mrtvého dědečka, byl by to synův konec. Jeho narozeniny mi vždycky připomenou, že jsou na Dušičky dveře ze světa mrtvých otevřené a pohybují se tu duchové mezi námi. Proto je nikdy nevolejte zbytečně, oni přijdou sami, mají tu možnost. Nevolejte své drahé zesnulé zpátky, je to sice moc těžké a smutné zůstat bez nich, ale tím, že je voláte na seancích zpátky, je trápíte. Nechte je jít a žijte tak, aby viděli, jak jste šťastní a aby byli na vás hrdí. Tím jsem vyjádřila svůj názor na seance. Nikdy mě nikdo na žádnou nenaláká. Musela bych se tam totiž hrozně smát a myslím, že se dost baví i duchové. Je to, jako byste v dnešní době prali na valše. Učte se meditovat, používat ke komunikaci s nimi telepatie, tak se s nimi domluvíte mnohem líp a sami, a navíc s duchy na celém světě. Telepatie má totiž jediný jazyk, tam žádného překladatele nepotřebujete.

***

Jak tedy začít? Nejlépe vnímáte duchy, když usínáte. Ponoříte se do té správné hladiny, kdy uslyšíte, co vám říkají. Pak tou hladinou procházíte také krátce před probuzením. Pokud je chcete vidět, musíte se naučit přepínat hladinu vnímání podobně, jako když se díváte na kouzelné obrázky. Musíte rozostřit zrak a pak vám vyjede obrázek. Stejně tak to je s duchy. Ale připravte se, že až se vám to povede, že se pořádně leknete. Najednou vám totiž před obličejem vyjede cizí tváří, a ten pohled nemusí být právě příjemný. Připravte se také na to, že nemůžete vnímat oba světy zároveň. Když na vás někdo živý v tu chvíli promluví, tak ho pravděpodobně neuslyšíte, a on k vám přijde, zacloumá s vámi nebo vám křikne do ucha: „Slyšíš?“. Několikrát jsem si myslela, že mám infarkt. Je tomu už mnoho let, bylo to v dobách, kdy vycházel časopis Astro, když nás jedna z velkých astroložek Eva Evanová pozvala na svůj statek nedaleko Roudnice. Ten dům je magický, nejúžasnější obývací pokoj v nejstarší části domu. V jednu chvíli se všichni vyhrnuli ven a já tam zůstala sama.

Okamžitě jsem přepnula, s tolika léty tréninku to pak zvládáte opravdu rychle, někdy to dokonce jde automaticky, i když nechci. Je to trénink, jako sport. Okamžitě jsem zaregistrovala jednu bytost, která se začala snášet ze schodiště dolů ke mně. Oni poznají, že je vnímám a hlavně, že se jich nebojím, tak se většinou snaží o kontakt. Sledovala jsem ten mlžný opar, jak se ke mně blíží, když mě vytrhl z hladiny hlas: „Ty je vidíš!“ Milá paní Eva mi hleděla zblízka do obličeje, oči rozzářené nadšením. „Já vím, že tu jsou, ale nevidím je,“ řekla mi. „Ty je ale vidíš, je mezi nimi můj muž?“ Myslím, že to byla právě ta duše, která se snášela ke mně, protože chtěla přese mě své ženě sdělit, že tu s ní je.

***

Jak si duchy naklonit? Nic nepokazíte tím, když se budete držet východních praktik. Zkuste jim nakrájet třeba plátky pomeranče na talířek, občas na ně pamatovat při oslavě nebo na Vánoce. Projevte dobrou vůli a uvidíte, že nebudete litovat. Vymítání je až ta poslední možnost, kterou bych použila, kdyby duch opravdu prudil a byl nebezpečný. Duch kamarád se může stát dobrým členem vaší rodiny a hlídačem vašeho bezpečí i majetku lepším než pes nebo bezpečnostní dveře. I s tím mám bohatou zkušenost, vděčím duchům za všechny své zapomenuté mobily a notebooky na různých místech, které se mi v pořádku vrátily. Přečtěte si příběhy, které jsem nasbírala ve svém životě nebo které mi vyprávěli mí známí. I v nich naleznete mnoho rad a zajímavých zkušeností.

Příjemné čtení

Autorka

Tůně ztracených

Všichni místní se zkratce kolem té skály v Lužických horách od nepaměti vyhýbají, tůň pod ní je opředená děsivými legendami a neštěstím. Manžel mé známé Emilky, která tam od svatby bydlí, se těm povídačkám vždycky smál. A to se nevyplácí. Jednou si na něho totiž duchové počíhali. Ta tůňka není velká, vypadá neškodně jako špinavá studánka. Někdy si až říká o to přejít ji bosou nohou. Kdo se ale nechal zlákat, a takový neuvážený krok udělal, se propadl do hlubin. Nikdy nikdo nezjistil, jak hluboká tůň byla, a kam až vedla. Od nepaměti se o ní tradovalo, že v ní čas od času zmizel nějaký člověk – většinou se tak stávalo v nočních hodinách, když si cestu lesem zkracovali ti, kdo neblahou pověst místa neznali. Marně se snažili hasiči a dobrovolníci takového člověka z tůně vytáhnout. Tělo už nikdy nikdo nenašel. Kdo ví, zda nebyla tůň propojena s nějakou jeskyní ve skále a těla se nechopil nějaký vír, který jej do ní zanesl.

Za temných nocí se v těchto místech zjevují světýlka, která poletují nad vodou. Nikdy se nevzdalují do lesa, kmitají v kruzích kolem tůně, a tak ukazují na dálku, kde se nachází. Já osobně mám před tímto místem respekt, nerada tudy chodím i za světla, natož v noci. Emilka tudy taky nechodila a zakazovala svým dětem, aby si cestu lesem do vesnice zkracovaly. I v její rodině si vybrala totiž tůň svou oběť. Emilka vyprávěla, jak si manželova sestra Hanička tímto místem zkrátila se spolužačkami cestu ze školy, když jim ujel autobus. Co se přesně dělo během jejich chůze, se nikdy nikdo nedozvěděl. Hanička zmizela a obě její kamarádky byly v šoku. Tvrdily, že ve chvíli, kdy procházely místem, na ně kdosi zavolal jménem. Hlas byl ženský a zněl velmi úpěnlivě...

Dívky nikoho neviděly. Hanička pomalu vykročila k tůni, a i přes varování kamarádek, aby se k vodě nepřibližovala, se nedala zastavit. Jako by byla omámená, mířila přímo do tůně. To obě kamarádky vyděsilo, Hanku doběhly a chytly ji v poslední chvíli, než stačila do vody vkročit. Ale pak se to najednou stalo! Obě tvrdily, že se na ně z tůně dívala tvář neznámé ženy. Její oči byly žabí, kulaté, vypouklé, bledé... Obě dívky od vody odskočily hrůzou, zatímco Hana udělala svůj osudový krok. Holčičky i po letech tvrdily, že se z temné vody vynořila ruka, která Haničku chytla za nohu a stáhla. Nikdo jim ale nevěřil, a tak se Hančino zmizení nikdy nevysvětlilo.

Od té chvíle uběhlo mnoho let, Emilka s manželem Frantou založila rodinu, a když se to stalo, táhlo mu už na padesátku. Duchů a strašidelných míst se nebál, a tak si cestu z vedlejší vesnice, kam chodíval na pivo, zkracoval běžně. Tehdy několik dní pršelo a cesta kolem skály byla zalitá vodou. Všude kolem poletovala světélka a bylo jich mnoho. Franta byl otužilý chlap, kterého se jen tak rýma nechytla. A tak vykročil… Nebyl ještě ani v polovině louže, když ho zaujal pohyb ve vodě. Byl to snad stín? Plave v louži něco? Měsíc to být nemohl. A tak se naklonil, aby lépe viděl. Z louže se na něj dívala jeho malá sestra Hanička. Měla vyděšené oči a bledý obličej. Jak měl Franta pro strach uděláno, vystřelil z louže a běžel zpátky do vesnice, ze které vyšel. Tam bušil na kamaráda, aby ho nechal přespat. Druhý den přijel autobusem a k tůni pod skalou ho od té doby už nikdo nedostal.

Mrtvý ve výtahu

Byli jsme šťastní, že nám v našem starém činžovním domě udělal majitel konečně výtah. Nikdo z nás ale netušil, že se nebude líbit jenom nám – živým… V našem starém činžovním domě jsme byli zvyklí na to, že si schody vyšlapeme. I ti starší z nás to zvládali, byli jsme trénovaní. Majitel ale přišel s myšlenkou, že nám v domě nechá vybudovat výtah. A ten se stal noční můrou. Až do té doby většina z nás na duchy nevěřila, jednomu se ale v našem výtahu zalíbilo natolik, že se v něm zabydlel. Hned krátce po slavnostním spuštění výtahu, v něm praskla žárovka – a od té doby se tak dělo pravidelně. Nová žárovka nikdy dlouho nevydržela. Křik to byl jednou tak zoufalý, že jsem vyběhla ze dveří. Slyšela jsem o patro výše, jak se dcerky od sousedů vyřítily z výtahu a vyděšeně zvoní a buší na dveře. Myslela jsem si, že je někdo napadl, tak jsem chytla deštník, co jsem v předsíni měla, a rychle, jak mi to nemocná kolena dovolovala, jsem se belhala po schodech vzhůru. To už se ale rozletěly dveře a z nich vyběhla maminka obou děvčat. Holčičky o překot vyprávěly, že jim ve výtahu zhaslo světlo. Nikdo tam s nimi nebyl, ale přesto obě cítily, jak na ně kdosi sahá a přitom mručí. Říkaly jsme si se sousedkou, že mají holky bujnou fantazii, a že to bude z těch divokých pohádek, na které koukají.

Bydlela jsem ve druhém patře, tak jsem se snažila výtahem nejezdit. Říkala jsem si, že musím procvičovat ztuhlá kolena, tudíž se mi zážitky ve výtahu vyhýbaly. Zkušenosti jiných se ale množily.

Bylo tomu čtyři měsíce, když se mi rozbila pračka. Vyhlížela jsem z okna, až mi přivezou novou. Konečně přijelo auto a dva statní muži se s těžkou bednou sunuli ke vchodovým dveřím a pak do výtahu. Tam se nevešli. Jeden zůstal s pračkou uvnitř, zatímco druhý si patra vyběhl. Jestli sousedovy holčičky ječely na celý dům, tak muž ve výtahu řval jako tur. Výtah s ním jel pomalu, trhal sebou, a co chvíli se zastavil. Když konečně dorazil, dveře se nechtěly otevřít. Jako by je někdo držel. Tma ve výtahu mě nepřekvapila. Žárovka praskla hned, jak se prý výtah rozjel. A jak pak sebou dramaticky cukal, celou dobu se chlapíkovi kdosi smál škodolibě do ucha.

Celý život jsem měla pro strach uděláno, všichni mi říkali, že jsem Káča divoká, která se ani pekla nelekne. A tak jsem do výtahu vyrazila. Aspoň se po dlouhé době podívám na půdu, říkala jsem si. Duch mě ale ignoroval. Neozvalo se vůbec nic. Prošla jsem se po půdě, otevřela starou skříň, co tam byla, usadila se do křesla po babičce a začala si prohlížet staré fotky. Tak jsem se zabrala do vzpomínek, že jsem zapomněla na čas. Když jsem se vzpamatovala, byl večer. Zavřela jsem půdu a rozjela se výtahem zpět. A najednou jsem uslyšela naprosto zřetelně známý hlas: „Konečně jsi přišla, Marie!“ Ten hlas patřil sousedovi, se kterým jsem v tomto domě prožila celý život. Jako děti jsme si hráli a jako mladí spolu dokonce chvíli chodili… Od té chvíle chodím na půdu často. Vždy tam zapálím svíčku a vzpomínám. Ve výtahu přestaly praskat žárovky a dít se podivné věci…

Děsivý nocležník

Babička zemřela, když mi byly dva roky. Maminka se s otcem rozvedla, když jsem byla ještě dítě, a odstěhovaly jsme se daleko z tatínkova kraje. Pak už jsme tam nejezdily. Matka se totiž znovu provdala a otčím si kontakt s mým otcem nepřál. A ten se vlastně o mě ani nezajímal. Vyrůstala jsem v naprostém odtržení od těchto příbuzných. Ale jak se často stává, dcery bývají po otci, a ještě více podědí po babičce, jeho matce. Tak jsem se v dospělosti rozhodla zakázané ovoce poznat a otcovu rodinu najít. Zvědavost a touha po poznání byla veliká.

Nebyl nikdo, kdo by mi v tom zabránil. Jako dospělá jsem nasedla do auta a s květinami a svícnem vyrazila na hřbitov. Vesničku jsem si pamatovala zkresleně, jak to u malých dětí bývá. Překvapilo mě, jak velká se mi ve vzpomínkách zdála náves, která byla ve skutečnosti neuvěřitelně malá. Hřbitov tam byl jediný, tak jsem nemohla zabloudit. Byl magický. Jako kouzelná zahrada loveckého zámku. Procházela jsem jej a hledala na náhrobcích to správné jméno. Až jsem najednou uviděla zanedbanou hrobku s německým příjmením. Položila jsem květiny a zapálila svíčku. S lehkou nostalgií jsem se zamyslela. „Máš oči našeho rodu! Jak to, že tě neznám?“ vytrhl mě čísi hlas. Přede mnou stála stará žena a dívala se mi upřeně do očí. „Ty musíš být Hanzova dcera! Měl dceru, kterou po rozvodu ztratil.“ Tak jsem poznala sestru své babičky. Radost z toho byla tak veliká, že si ji prateta nemohla nechat pro sebe. A tak se mě rychle chopila a vedla vesnicí k malému statku. Skutečnost, že bych sedla do auta, a odjela, nepřipadala v úvahu. Nalezená rodina rozhodla. Musím zůstat do druhého dne a přespat…

Lidé na vesnici vstávají brzy. A tak se dlouhé ponocování nekonalo. Před půlnocí jsem ulehla a pod vlivem nevšedních zážitků usnula. Protože mám lehký spánek, probudil mě dotyk na vlasech. Kdosi se nade mnou skláněl. Byla to stará žena v dlouhých tmavých šatech a bosa. V domnění, že to je prateta, jsem nabídla, že si může lehnout ke mně. Což postava ochotně udělala. Objala mě a já se přitulila. Už jsem téměř usínala, když jsem si s hrůzou uvědomila, že neslyším tlukot srdce té ženy. A vlastně ani dech. Zvedla jsem hlavu a zděsila se. Vedle mě ležela jiná stařena. Obličej bílý jako křída a temné kruhy pod očima. Pokusila jsem se odtáhnout, ona si mě ale přitiskla k sobě ještě víc. Zavřela jsem oči a v duchu prosila Boha, aby pomohl. Ve chvíli děsivé hrůzy jsem si dokonce vzpomněla na Otčenáš, který jsem nikdy pořádně neuměla. Žena se slitovala, stisk povolil, vstala z postele a pomalu se vzdalovala. Ve tmě její bosé nohy zářily. Do rána jsem přemýšlela, jestli to byla skutečnost nebo sen. Druhý den jsem odjela. Za několik dní jsem ale zjistila, že mám na rameni modřinu, která bolela a nehojila se. Podezřele připomínala otisk prstů. Začala jsem pátrat po posledních fotografiích babičky a v duši tušila, že to poznání bude děsivé. Z fotky se na mě opravdu dívala ona žena, která mě v noci u pratety navštívila a spala se mnou v posteli.

Hlas v telefonu

Manžel koupil malý domek na vsi, aby naše dítě nevyrůstalo ve městě. Netušili jsme, že ve stavení se na nás přilepí neodbytné strašidlo. Byla to chaloupka na návsi malebné vísky v jižních Čechách. Dlouho byla opuštěná a zchátralá, přesto jsme se do ní na první pohled zamilovali. Máme s manželem dobrou fantazii, tak jsme si hned dokázali představit, jaký klenot z toho domku uděláme. Peněz jsme moc neměli, zato ale elán a velký potenciál. Manžel byl zedník a já jsem jako nejstarší ze tří holek také makala na domě rodičů jako chlap. Hned jsme se na sebe podívali a bylo nám jasné, že do toho jdeme. Cena byla opravdu zajímavá pro mladou rodinku, ve které se čerstvě narodilo miminko. Naší Kačence byly tři měsíce a bylo načase zvelebit aspoň jeden pokoj tak, aby se v něm dalo bydlet. A tím byla kuchyně. Obrovská s funkční pecí. Po takové jsem vždycky toužila. Hned jsme se pustili do práce, aby byla koupelna a záchod. Pak už se tam dalo bydlet. Nemohli jsme se dočkat, až opustíme byt manželových rodičů a já se dostanu z dohledu své vlezlé tchyně.

Koncem léta došlo na vyklízení druhého pokoje. Bylo tam tolik harampádí, zatuchlých hadrů a nábytku prožraného červotočem, že se nedalo projít. Mezi tím vším jsme ale našli poklad – starodávný telefon. Nádherný kousek a velmi zachovalý. Když jsme ho vyleštili, zářil jako klenot. Zasloužil si královské místo v naší kuchyni, aby jej mohly návštěvy obdivovat. Stál tam tiše a důstojně až do Dušiček. Ten den jsem právě připravovala Kačence kašičku, když najednou zničehonic zacinkal. Lehce. Překvapeně jsem se po něm ohlédla. Stál na svém místě a byl zase tichý, jakoby nic. Podivné, asi nějaký otřes země, řekla jsem si. Chtěla jsem pokračovat v práci, když se náhle rozezvonil, až se celý třásl. Dívala jsem se na něj překvapeně. Že by ho manžel zapojil a zprovoznil? Třeba to je překvapení a teď mi volá? Pomalu jsem se k přístroji blížila s paličkou v ruce. Nakonec jsem ale razantně zvedla sluchátko k uchu…

Ve sluchátku se ozval ženský hlas. Sotva slyšitelný a sípavý. „Krásný den, Jituško!“ nemohla jsem uvěřit, že zná moje jméno.

„Kdo jste?“ vykoktala jsem ze sebe.

„Bohunka, jsem už stará, ale nejsem zlá. Zeptej se Mařenky Strakové. Ta mě dobře zná.“ Kaše mi začala přetékat, rychle jsem se omluvila a zavěsila. Ještě jsem zaslechla, jak babka říká: „Jen běž, Jituško!“ Zachránila jsem jídlo a přitom přemýšlela, jak se mohlo stát, že telefon funguje. Prostě tomu tak je a zavolala mi nějaká starousedlice, která zná číslo a ví, že tu bydlíme. Když jsem příhodu vyprávěla manželovi, byl přesvědčený, že si vymýšlím. Telefon nezapojil, a tudíž zvonit nemohl. Druhý den ráno jsem byla přesvědčená, že se mi to zdálo, na chvilku jsem nejspíš usnula a byl to živý sen. Dopoledne proběhlo v klidu, oběd taky, když jsem ale uložila Kačenku ke spánku a chtěla si odpočinout, zadrnčel telefon. Ale ne! Řekla jsem si, že ho nezvednu, ale nakonec mi to nedalo.

„Krásný den, Jituško,“ ozval se ve sluchátku známý hlas. „Kačenka už spinká, tak si můžeme spolu povídat…“ Ale já nechci, prohnalo se mi hlavou. A tak jsem se začala vymlouvat, že musím žehlit. „Máš přece už vyžehleno, Jituško,“ odvětil hlas neodbytně. Podívala jsem se na složené prádlo, které jsem vyžehlila už dopoledne. Jak to, že to ta baba ví?

„Ale já si nechci povídat!“ řekla jsem a chtěla zavěsit.

„To nedělej, přece nechceš ublížit Kačence,“ změnila žena svůj tón. V tu chvíli jsem uviděla, jak se kolíbka s dcerkou otřásla, jako by jí někdo zalomcoval a pak se sama rozhoupala. Přiběhla jsem ke kolébce, chytla Kačenku a utíkala ven. Zastavila jsem se až v místní hospodě. Vypadala jsem tak vyděšeně, že se mě všichni ptali, co se stalo. Vyprávěla jsem jim svůj zážitek. Na rozdíl od manžela se nikdo nesmál.

„Mařenka Straková ještě žije, je jí devadesát, a bydlí v domku u řeky. Zajdeme za ní.“ Zvedli se všichni, i hospodský zamkl hospodu, a společně se mnou vyrazili k řece. V domku tam bydlela stařenka čiperka.

Pozvala nás dovnitř a nalila domácí hruškovici, která ji prý drží při životě. Málem mě to propálilo skrz na skrz. Když jsem se zmínila o Bohunce, stařenka se celá rozzářila. „Bohunka! To byla moje nejlepší kamarádka! My jsme toho spolu zažily! Je to už dávno, co zemřela, a mně je tu bez ní moc smutno…“ Začala jsem té staré ženě vyprávět, co se mi stalo. S každým mým slovem se více a více rozjasňovala její vrásčitá tvář. „Bohunka!“ vydechla nakonec. „Celou tu dobu cítím, že tu je, přece by beze mě neodešla tam nahoru! Moc vás prosím, dejte mi ten telefon?“ Ničím mi nemohla udělat větší radost. Babka vyrazila hned se mnou. Telefon zabalila do šátku jako velkou svátost a vložila jej do košíku. „Teď půjdeme ke mně, Bohunko!“ řekla a odcházela s výrazem velkého štěstí. Od té doby se nic podivného v našem domku nestalo. A paní Mařenka? Ještě několikrát jsme se potkaly, než se odebrala na věčnost, a vždycky mi moc za telefon děkovala. Prý si krásně s Bohunkou po večerech a nocích povídají…

Trest královny

Po pětiletém manželství se muž neuvěřitelně změnil, až do té doby jsem netušila, s kým žiju. Měli jsme dvě děti, v tu dobu byly malé, a on si vybíjel zlost i na nich. Nejenže mě urážel, ale nebylo výjimkou, že mě i zbil. Rozvést se ale nechtěl. Pět let doma mi vzalo sebevědomí a manžel Juraj mě dokonale izoloval od rodiny i mých kamarádek. Měl mě neustále pod kontrolou, nikam jsem nemohla, sledoval moje maily. Před lidmi se tvářil, jaká jsme šťastná rodina, ale doma jsem s ním prožívala děs. Stala jsem se apatickou, sebe jsem už bránit nedokázala, k boji mě dokázalo vyburcovat jen to, když napadl děti. Nežila jsem, jen jsem přežívala.

A v tu dobu, aby zřejmě opět ukázal, jak se úžasně stará o rodinu, zaplatil dovolenou v Egyptě. Odletěli jsme v listopadu, kdy je v Hurghadě snesitelné počasí, aby děti netrpěly vedrem. Celé dva dny se choval hezky a já jsem se toho nemohla nabažit. Až třetí den to zase začalo – naše čtyřletá Adélka se svému otci vzepřela. A to Juraj nesnášel. Byl v tom tak vychován. Ženy v jejich rodině na Slovensku byly poslední, kdo mohl sednout ke stolu a dojíst to, co po mužích zbylo…

Jen jsme dorazili na pokoj, změnil se z přeslazeného tatínka na našeho domácího Heroda. Vrazil Adélce facku, až upadla. Roční Matyášek začal plakat. Toho nikdy neplácl, byl to přece chlap! Tak se vrhl na mě. Dostala jsem ránu, až se mi spustila z nosu krev. Na večeři jsme ten den s Adélkou nešly. Jednak nám to zakázal a za druhé jsem měla monokl a Adélka na tvářičce otisk tátovy ruky. Juraj šel na večeři s Matyáškem sám. A s utrápeným výrazem všem vyprávěl, že malá chytla Faraonovu kletbu a já jsem s ní na pokoji. Když nám přinesli jídlo na pokoj, zakázal nám jíst. Dal si ho s chutí jako druhou večeři a my šly s Adélkou spát o hladu. Dlouho jsem nemohla usnout, bolela mě hlava a taky jsem se bála o malou. Ze spaní se třásla. Když se mi podařilo usnout, zdál se mi zvláštní sen. U nohou postele kdosi stál. Viděla jsem obrys postavy, ale i tak jsem rozeznávala krátkou suknici a vysoký čepec nebo spíš korunu na hlavě. Ta bytost cosi šeptala, přistoupila k Adélce a sklonila se nad ní. Nemohla jsem se pohnout. Byl to strašlivý stav. Moje duše bděla, dokonce jsem slyšela venku hudbu a rozhovor Rusů z vedlejšího balkónu. Byla jsem ale jako ochrnutá. Když se přiblížila ta postava ke mně, byl její obličej ozářen zvláštním světlem. Byla to žena, i když měla bradku. Podivné! Cosi stále šeptala, cítila jsem vůni jasmínu a energii z její dlaně, kterou přiblížila k mému obličeji.

Pak se pomalu sunula k mému muži. Viděla jsem její žhnoucí oči. Ruku sevřenou v pěst namířila nad jeho prsa a pak pěst otevřela. Z ruky jí cosi, co vypadalo jako fíky, padalo na nahé manželovo tělo. Fíky na jeho těle ožily a rozběhly se. Byli to nějací brouci. Hrozně jsem se vyděsila. Dostala jsem panický strach, chtěla se pohnout, vyskočit a křičet. Jenže jsem byla ochrnutá. Jen jsem třeštila oči na to nadělení. Žena s faraonovou korunou na hlavě se na mě podívala. Její oči se mi zavrtaly až do duše. Pak se otočila a zamířila k terase. Prošla skleněnými dveřmi a jako paprsek odletěla k nebi. Vzápětí nato jsem ucítila úlevu. Podivná křeč polevila a já se mohla konečně pohnout. Vyskočila jsem z postele a rozsvítila lampičku. Hledala jsem v posteli ty brouky. Manžel vyskočil taky. „Měl jsem děsný sen,“ vyhrkl. A začal se ošívat a drbat po celém těle. „Viděl jsem u postele nějakého démona, který mě posypal hnusnými brouky!“ Prohledávali jsme celou postel i pod ní, nic jsme ale nenašli.

Manželovi po těle naskákala vyrážka, museli jsme zavolat lékaře a Juraje odvezli do nemocnice. Tam si ho nechali až do konce našeho pobytu. My jsme si nádherně užívali celých dalších devět dní. Byl to balzám na nervy i tělo. Stále jsem ale musela myslet na ten podivný noční zážitek. Byl skutečný nebo se nám to zdálo? A jak to, že jsme měli oba stejný sen? Byla to záhada nad záhady. Šestý den jsme měli zaplacený výlet do Luxoru. Na chrámy u Údolí králů jsem se těšila. Za manžela mi peníze vrátili, tak jsem mohla dětem i sobě něco dopřát nad rámec toho, co by nám manžel dovolil. Výlet byl zajímavý. Co mě ale na něm fascinovalo nejvíce, bylo vyprávění o královně Hatšepsut. Byla známá svou mírumilovnou a laskavou povahou, protože ji ale nechtěli jako vládce faraóna akceptovat, oblékala se jako muž včetně krátké sukýnky a bradky, kterou si lepila. Byla velkou ochránkyní žen a dětí. Byla to snad opravdu ona, kdo přišel mého muže potrestat za to, jak se choval ke mně a k naší malé dcerce? Ať už to bylo jakkoliv, po návratu do Čech jsem v sobě našla sílu podat žádost o rozvod a obrátit se o pomoc na patřičné organizace. Juraj se už nikdy svých „problémů s brouky“ nezbavil. Jako by jej víc a víc žrali, až jednoho dne nevydržel a spáchal sebevraždu.

Duch z jezera

K tomu letnímu pobytu jsem se nechala zlákat kamarádkou. Byl to tábor pro postižené děti, a já v něm měla zajistit příjemné večery s jógou pro rodiče a prarodiče, aby si od svých nelehkých povinností odpočinuli. Svou malou dceru jsem vzala s sebou. Ubytovali nás v zámku s velkou zahradou. Byl využívaný jako ubytovna, a podle toho vypadal – zanedbaný, ponurý a smutný. Ke cvičení jsem vybrala jeden z rozlehlých prázdných pokojů. Tak hroznou jógu jsem však v životě nezažila. Dospělí, zcela vyčerpaní svými handicapovanými blízkými, se snažili meditovat, uvolnit se a soustředit, zatímco jejich postižené děti vedle nich šílely. Nikdy jsem něco podobného nezažila, ačkoliv s postiženými lidmi běžně pracuji. Bylo to jakési jejich davové běsnění.

Jak jsem je tak sledovala, najednou mě napadlo, že se chovají stejně jako zvířata v lese, když se v jejich blízkosti ocitne nebezpečný predátor. Tito lidé umí údajně vnímat duchy. Zkusila jsem vést slovně meditaci a zároveň se soustředit na prostředí, v němž jsme cvičili. Víc a víc jsem nabývala dojmu, že tam skutečně nejsme sami, že v pokoji s námi „něco“ je. Neviditelného a nebezpečného, a ty děti to dobře cítily. A bály se. Po cvičení mi moji domněnku potvrdila dokonce i dcera. Přišla ke mně a pošeptala mi: „Když jsme leželi na zemi a meditovali, slyšela jsem, jak mi někdo povídá do ucha.“ Za dcerou byla pouze zeď a kolem ní nikdo, kdo by mohl šeptat, aby to ostatní neslyšeli.

Tímto zážitkem to ale neskončilo. Tu noc jsem měla hrozné sny. Opakovaně v nich figurovala holčička v dlouhé bílé košilce. Vylezla z jezírka na zahradě a chtěla se kontaktovat s mou dcerou. Celou noc jsem nedělala ve spánku nic jiného, než že jsem dceru hledala po zámku, ve všech jeho zákoutích, i po zahradě, a vždycky jsem ji našla v přítomnosti téhle dívky, jak si ji někam vede. „Chci Terezce ukázat, kde bydlím. Můj pokojíček,“ řekla vždycky. Ale já cítila, že to není dobře, a dceru jsem nepustila. Jenže za chvíli tomu bylo stejně. Několikrát jsem se za noc probudila, a jakmile jsem zase usnula, sen plynule navázal a pokračoval.