Dirk Rossmann

DER NEUNTE ARM DES OKTOBUS

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © ZERO Werbeagentur, München

Kartenillustration © Markus Weber, Guter Punkt München

Jacket motiv © plainpicture / NOI Pictures / Dominic Blewett

Translation © 2022 by Tomáš Kurka

ISBN  978-80-242-7857-5

Děkuji A. a R. a také prof. Fritzi Schardtovi

Mozek chobotnice se skládá z padesáti až sedmapadesáti různých oblastí – podle druhu a metody počítání. Většina neuronů však není v mozku, ale v chapadlech. Zřejmě to souvisí s tím, že hlavonožci musí vykonávat několik činností najednou – koordinovat všechna svá ramena, měnit barvu a tvar, učit se, myslet, rozhodovat se a v jednom okamžiku zpracovávat každým centimetrem povrchu těla záplavu hmatových a chuťových informací. Současně musí chobotnice třídit změť vizuálních podnětů přijímaných dokonalýma očima, jež se velmi podobají lidským.

(Sy Montgomeryová: Schůzka s chobotnicí)

Úvod

Země, kterou rádi nazýváme „svou“ planetou, vznikla před přibližně 4,4 miliardami let. Lidstvo žijící na jejím povrchu je velmi, ale opravdu velmi mladým úkazem a možná dokonce i dost prchavým. Následující jednoduchý příklad nám ozřejmí, jak bezvýznamnými tvory jsme. Možná nás přiměje k zamyšlení, že bychom se měli chovat pokorněji.

Pokud bychom historii planety Země sloučili do jediného roku, tedy 365 dní, odpovídal by jeden měsíc 375 miliónům let. Jeden den by trval 12 miliónů let, jedna hodina našeho modelového roku by uběhla za 500 000 let, jedna minuta za 8500 let a sekunda za 140 roků.

Země se začíná rodit 1. ledna. V okolí Slunce již existují planety ve svém prapůvodním stavu.

V průběhu ledna se tekutá Země zahřívá a železo v ní obsažené klesá do zemského jádra.

V únoru se vytváří zemská kůra a zeměkouli pokrývá voda. Počíná chemická evoluce.

Počátkem března vznikají první světadíly a nastupují počáteční formy biologického života – sinice a bakterie. Během jejich látkové výměny se uvolňuje kyslík. Dochází k proměně atmosféry.

V srpnu již existuje natolik dostatečné množství kyslíku, že umožňuje nástup nejjednodušších živočichů, například korýšů se dvěma krunýři kryjícími tělo a hlavohruď.

V říjnu je celý severovýchod Kanady pokryt lávovými výlevy a přichází doba ledová.

16. listopadu našeho modelového roku nastává nová epocha zemských dějin – kambrium.

Přibližně 17. listopadu je vývoj Země poznamenán druhou dobou ledovou.

19. listopadu se během několika hodin vytvářejí předpoklady pro vznik všech živých organismů.

27. listopadu se na souši objevují první rostliny.

3. prosince vystoupili z moří prvotní živočichové.

4. prosinec je datum počátku karbonu. Z plazů se vyvíjejí první savci, ptáci a dinosauři.

Koncem epochy karbonu, 8. prosince, přichází další velké zalednění, které přetrvává až do 12. prosince.

Při srážce jižního a severního kontinentu se 11. prosince v Severní Americe vyvrásní Apalačské hory a v severní Africe pohoří Atlas. Všechny světadíly prozatím zůstávají pohromadě jako jediná souš.

Mezi 14. a 17. prosincem se původní superkontinent rozpadá na čtyři velké desky: Severní Ameriku, Eurasii, Jižní Ameriku s Afrikou, Indii s Austrálií a Antarktidu.

Až do 25. prosince zůstávají dominantní formou života na zeměkouli dinosauři. Odpoledne nastupují svou vítěznou cestu savci.

27. a 28. prosince vznikají po srážkách zemských ker všechny dnešní velehory. 28. prosince naráží Indie na Tibet a do výše vystupují Himálaje.

Teprve večer 31. prosince se ve východní Africe objevují stopy prvních předchůdců člověka.

Ve 23:50, během dočasného oteplení, jsou obydleny jeskyně v údolí Neandertal poblíž Düsseldorfu.

Ve 23:52 nastává zatím poslední zalednění, ledovce pokrývají i severní části Německa a střední Evropy.

Ve 23:56, stále ještě během doby ledové, se v Evropě objevuje anatomicky současný člověk, Homo sapiens.

Ve 23:59 roztávají ve Skandinávii a severním Německu ledovce.

V poslední minutě modelového roku, z hlediska geologických období v holocénu, se odehrála celá kulturní historie lidstva.

Ve 23 hodin, 59 minut a 28 sekund budují Egypťané Cheopsovu pyramidu. 22 sekund před půlnocí žije Abrahám, zakladatel židovství.

20 sekund před koncem dne jsou sepsány knihy Mojžíšovy a Homérovy Iliasa Odyssea.

Ježíš se narodil 14 sekund před půlnocí a za další čtyři sekundy přišel na svět prorok Mohamed.

Za tři sekundy dvanáct se Kolumbus vydal hledat námořní cestu do Indie a doplul do Ameriky.

V posledních dvou sekundách roku stoupl počet lidí žijících na planetě z jedné na osm miliard.

Jen závěrečnou sekundu trávíme v antropocénu, což je první epocha v dějinách planety, která je rozhodujícím způsobem ovlivňovaná člověkem. Lidstvo během této jediné sekundy spotřebovalo velkou část zásob uhlí, ropy, zemního plynu a rud. Fosilní paliva použilo na pouhé spalování.

Lidskému druhu hrozí nebezpečí, že zničí své životní prostředí a planeta se stane neobyvatelnou.

Co si o nás pomyslí naši potomci? Nebo snad žádní nebudou?

(Inspirováno přednáškou Alvo von Alvenslebena z roku 1970 Země a vesmír – toulky prostorem a časem. S doplňky Wolfganga Beyera a Udo von Barckhausena.)

Úterý 16. října 2018

Poloostrov Jamal, severozápadní Sibiř, Rusko

Většina lidí nemá ráda zimu, Gennadij Šadrin ji miloval. Měl na sobě kabát ušitý ze dvou vrstev kůže. Mráz jím neměl šanci proniknout. Podšívka ze sobí kožešiny hřála stejně příjemně jako kožešinový límec a lemy rukávů ze stejného materiálu. Gennadij byl na sibiřský chlad připraven.

Ale zima nepřicházela. Již minulý rok byla nezvykle mírná a předloni vlastně taky. Ale letos se oteplovalo ještě víc a Gennadij Šadrin si začínal dělat starosti. Půda byla příliš rozměklá teplým větrem. Jeho sobi do ní zapadali a nemohl s nimi kočovat. Potřebovali mráz.

Gennadij měl již dávno vyrazit na pastvu do lesů rozkládajících se o čtyři sta kilometrů dále na jih, ale jak se tam se zvířaty dostat? Půda byla příliš bahnitá. Gennadij byl pastevec, stejně jako jimi bývali jeho rodiče, prarodiče a všichni předkové, o kterých kdy slyšel. Sobi živili celou rodinu. Lidé jedli jejich maso a pili jejich krev. Z kožešin šily ženy pláště a přikrývky, muži vyráběli z kostí nože, stanové tyče a háky. Šlachy sloužily místo nití a provazů.

Veškeré vědění předávané z generace na generaci nedokázalo Gennadijovi pomoci s hledáním odpovědi na jednoduchou otázku: Co si počneme, když nezačne mrznout?

V jazyku Gennadijova lidu znamená Jamal „velkou dálavu“. Poloostrov byl skutečně po stovky let odlehlým krajem kdesi v zemi věčného ledu. Gennadij se narodil v autonomní oblasti jamalských Něnců. Tehdy zde žilo 80 000 lidí. Potom byla v jeho vlasti objevena největší světová ložiska zemního plynu. Když bylo Gennadijovi čtyřicet, stoupl počet obyvatel poloostrova na půl miliónu. Nyní mu bylo sedmapadesát a neměl tušení, k jakému číslu se populace Jamalu mezitím vyšplhala.

Jedno však věděl zcela jistě: Většině nově příchozích na zemi a přírodě vůbec nezáleželo. Snažili se vydělat co nejvíce peněz v továrnách a těžařských táborech. Razili trasu plynovodů přes sobí pastviště a zamořovali vodu jedy. Během jediného roku se řekou Ob dostalo do Severního ledového oceánu 125 000 tun surové ropy.

Gennadij tušil, že svou rodinu již nedokáže proti nepřízni osudu chránit.

V noci ho vzbudilo sténání. Čtyřletý nejmladší syn Sergej blouznil v horečce. Už dva dny skoro nejedl. Nevzal si ani sušené bobule, které nasbírali v létě. Ležel na kožešině celý rozpálený, zpocený a lomcovala jím zimnice. Gennadijova manželka s oběma dcerami a starším bratrem klečeli u lůžka. Matka hladila Sergeje po vlasech. Gennadij si nazul kožešinové boty a vyrazil.

Musel přivést šamana Joraka.

Něnci používali k léčení to, co jim poskytovala příroda. Šamani znali byliny, proti horečce používali tekutinu z vrbových větviček. Uměli i zaříkávat bolesti, ale byli natolik rozumní a obeznámení s moderním životem, že věděli, kdy jejich kouzla nemají naději na úspěch.

Jorak položil Gennadijovi ruku kolem ramen: „Budete muset Sergeje pohřbít co nejhlouběji, jak jen to zvládnete. Kletba se vrátila a vzala na sebe podobu dávno zapomenuté nemoci.“

Malý synek ještě dýchal, ale jen slabě. Tekutina z vrbových větviček nepomohla. Jorak ho pohladil po zpoceném čele. „Dosud nás před prokletou chorobou chránil mráz. Ale teď, když všechno taje, se vrátila. Asi nejdříve napadla některé z tvých zvířat, možná i víc.“

Druhý den Gennadij svého mladšího syna pohřbil a hned poté i s rodinou vyrazil pryč. Večer zachvátila horečka obě dcery. Zemřely o dva dny později. Když je následovala manželka Katarina, neměl již Gennadij na kopání hrobu dost sil. Nakonec zemřel i on a starší syn. Jamalští Něnci přišli o celou rodinu.

Zanedlouho našel osiřelé soby jiný rod a ujal se jich. Během krátké doby zemřelo patnáct jeho příslušníků a uhynulo celé stádo. Žádnou velkou pozornost to nevzbudilo. Jen bezvýznamný ruský zpravodajský server zveřejnil krátkou zprávičku s titulkem: „Mrtví ve věčně zmrzlé půdě: vrací se sněť slezinná?“

Úterý 29. ledna 2019

Dača prezidenta Ruské federace, Novo-Ogarjovo, okres Odincovo, poblíž Moskvy

„Přátelé, nepřináším dobré zprávy,“ prohlásil Sečin. „Máme další trhliny. V posledních týdnech jsme na trase potrubí objevili dvacet sedm nových případů netěsností a propadlin. Na dvou místech se zřítily obytné domy.“ Igor Ivanovič Sečin, předseda představenstva společnosti Rosněfť, přejel pohledem ostatní přítomné. Nejprve Alexeje Borisoviče Millera, pak Gerharda Schrödera a nakonec Vladimira Putina.

Venku už několik dní sněžilo a cestu k dače musel protáhnout pluh. Vlevo a vpravo od vchodu se tyčily nahrnuté závěje. Z pokoje s krbem mohli hosté za normálního počasí sledovat řidiče, kteří si krátili čekání na své šéfy kouřením před garážemi. Teď však nebylo v hustém sněžení vidět na víc než pět metrů. Člověk by těžko uvěřil, že se největším problémem současnosti stávají mírné zimy.

Putin mlčel a díval se do plamenů. Jeho dača nebyla jen tak nějaká „chata“. Spíše se podobala statku s několika konferenčními sály, vedlejšími budovami, tělocvičnou, dvěma kuchyňskými trakty, televizním studiem a bunkrem umístěným do třetího podzemního podlaží.

Krbová místnost vypadala útulně jen na snímcích pořizovaných oficiální fotografkou z jednoho určitého místa. Ve skutečnosti byla zařízena velmi stroze. Táflované stěny mimo záběry postrádaly jakékoliv ozdoby.

Putin vzhlédl: „Ještě nějaká mizerná zpráva?“ zeptal se.

Miller se napřímil. „Čtyřicet pět procent našich zařízení a potrubí se nachází v ohrožených oblastech.“ Kdyby půda i nadále tála současným tempem, znamenalo by to pro jeho Gazpromvelké potíže. Už nyní začínaly pod slábnoucím ledovým příkrovem hořet plynné hydráty a nikdo nemohl tušit, kdy dojde k výbuchům. Situace byla očividně vážná.

Další problém představovaly požáry sibiřských lesů – rozsáhlejší a četnější než kdykoliv dřív. Kvůli nim se urychlovalo tání půdy a uvolňovaný metan dále podporoval změnu klimatu. Vědci všechny tyto jevy předpověděli, ale nikdo netušil, že se jejich slova splní tak rychle a že se první obětí klimatických změn stane právě Rusko.

Mužům kolem stolu bylo jasné, že budou muset něco podniknout. Nebylo možné jen tak nečinně přihlížet.

Nepřestávalo sněžit. Neoficiální setkání v úzkém kroužku skončilo pozdě odpoledne, když se již začínalo stmívat. Řidiči se vydávali do sněhové záplavy. Millerovo i Sečinovo auto již zmizely v záplavě vloček. I Schröder se chystal rozloučit, ale ještě předtím sáhl do aktovky a vytáhl knihu.

„Tohle jsem ti přivezl,“ řekl. Putin povytáhl obočí. „Víš přece, že nemám na knížky čas. A teď už vůbec ne.“

„Myslel jsem, že si pořád ještě trénuješ svou němčinu?“ namítl Schröder.

„Hm,“ ozval se neurčitě Putin.

„Nemusíš to číst celé,“ podotkl Schröder. „Označil jsem ti jen tři stránky. Jde tam o chobotnice z Bostonu.“

„Chobotnice, aha.“ Putin si vzal knížku a v očích se mu objevil náznak pobavení.

„Podívej se na to a pochopíš!“ řekl Schröder a dusal k vozu. Putin mu zamával na rozloučenou, vrátil se do dači a otevřel knihu.

Pondělí 3. května 2100

Hagenburg u Steinhudského jezera, poblíž Hannoveru, Německo

Gundlach otevřel oči a okamžitě se probral. Dříve se mohl probouzet postupně, ještě se trochu protahovat a povalovat. Jenže teď tu měl onu umělou inteligenci, tu robotickou ženu: ošetřovatelku, sekretářku a guvernantku v jedné osobě, vlastně v jednom stroji. Tracy, tak se ta věc jmenovala, si samozřejmě okamžitě všimla, že Gundlach už nespí.

„Dobré ráno, Maxmiliáne. Je šest hodin dvacet.“ Tracy mluvila příjemným, smyslným hlasem. Celou dobu čekala v nohách postele, nyní otočila svou bíle se lesknoucí hlavu, v pokoji se rozjasnilo a ozvala se hudba. Klavírní kousek ze sedmdesátých let dvacátého století. Song for Guyod Eltona Johna. Docela tklivá melodie. „Špatně jsi spal. Ráda bych změřila tvé vitální hodnoty.“

„Ale Tracy,“ zabručel Gundlach. „Nech mě nejdřív vstát.“

Ovšem robotická dáma ho již chytila za paži.

„Krevní tlak sto deset na šedesát,“ oznámila. „Nedostatek železa, vitamínu D a B12. Nadbytek žaludečních kyselin. Medikace jako obvykle.“ Natáhla ke Gundlachovi svou bílou ruku a rozevřela dlaň s purpurovou pilulkou. Gundlach si tabletu vzal, Tracy se usmála a odeslala povel do kuchyně. Snídaně měla obsahovat dostatek bílkovin a železa. Chybět nesměl ani zelený čaj mačča. Z kuchyně se ozývalo tiché bzučení.

Gundlach se cítil unavený. Ano, opravdu se špatně vyspal. Navíc ho bolel žaludek. Pomalu vstal a přešel k šatní skříni.

„Schůzka bude trvat celé tři dny,“ povzdychl si.

Tracy přichvátala s bambusovým kufrem. „Přesně tak to máš zapsané v kalendáři,“ potvrdila a skládala do zavazadla košile, oblek, spodní prádlo a ponožky.

„Díky,“ ozval se Gundlach.

Vlastně byl rád, že Tracy má. Vyhovovalo mu, že se nechová jako člověk. Rozhodně by nechtěl nějaký ten čínský robotický výrobek předstírající lidské emoce. Starý přítel, sociofyzik Seitz, se mu něco takového snažil vnutit, ale Gundlach byl vdovec. Po osmdesáti šesti letech manželství by mu soužití s humanoidem připadalo jako zrada nebo nevěra. To ne. Tracy byla tady, když potřeboval pomoc, ale nesnažila se nikoho nahrazovat.

Vysprchoval se a prohlížel v zrcadle. Některé vrásky mu připadaly hlubší než obvykle. Bylo mu sto pět let. No nic, člověk nemůže být pořád fit jako v sedmdesáti, pomyslel si. Sport, kardiologické zásahy, přednášky ani cesty na konference stárnutí nezastaví. Dokáže ho zpomalit jen správná strava.

Bezejmenný kuchyňský robot trhal jedním ze svých ramen čerstvý salát z aquaponické minifarmy, kde se pěstovaly užitné rostliny, a kromě nich tam žily tilápie z rodu vrubozobcovitých ryb. Další z celkem čtyř ramen míchalo v pánvi bílou hustou tekutinu a dva nůžkovité prsty stříhaly bylinky. Třetí paže sypala do pokrmu koření.

„Míchaná vajíčka s fazolemi mungo a salátem ze špenátových řas s koprem,“ ozval se mužský hlas. „Dobrou chuť!“

Gundlach se posadil do výklenku mezi aquaponickou farmou a sporákem. Stravoval se zdravě, protože se chtěl cítit fit, aby si těch pár dní v Paříži užil. Setkání se šesti přáteli patřilo k nejpříjemnějším schůzkám roku. Byl zvědavý na to, jaké nové hračky si Michelle pořídila do svého bytu. Jako zemědělský inženýr a vědec sdílel její nadšení pro technické vychytávky, především z oblasti ekologického designu. Do této kategorie spadal i nábytek. Michell se určitě pochlubí pár zajímavými novými kousky. A samozřejmě se těšil na Seitze, skvělého myslitele. Užijí si výtečné jídlo a vychutnají nejlepší vína. A jako vždy budou až hluboko do noci diskutovat.

Letos chtěli probrat historické události, k nimž došlo během tak zvaného Roku rozhodnutí 2025. Budou rozebírat, proč se muselo stát vše, co se opravdu stalo. A jestli by se svět ubíral jinou cestou, kdyby tehdy nerozhodovali lidé, ale algoritmy. Gundlach bude mít hlavní slovo, je totiž jediným žijícím očitým svědkem tehdejší doby. Ze sedmi účastníků si dávné události pamatoval jen on.

Na diskuse o počítačové inteligenci se těšil. Ale o svých zážitcích z časů před sedmdesáti, osmdesáti lety moc rád nemluvil.

Napil se čaje. Žaludek ho už pálil o něco méně.

Tracy přejela s kufrem ke dveřím. „Cesta magnetickým vznášedlem trvá čtyřicet dva minut a šestnáct sekund. Co takhle trocha meditace?“

„Může být,“ usmál se mimoděk Gundlach.

Tracy zavřela oči. „Šťastnou cestu, Maxmiliáne.“

Pátek 19. dubna 2019

São Paulo / Vila Madalena, Brazílie

Ricardo da Silva se nezajímal o sex, neměl přítelkyni, nečetl knihy, nebyl věřící, skoro s nikým se nekamarádil, nesportoval, nevypadal nijak zvlášť dobře, nerad tancoval, neposlouchal hudbu, nezajímal se o politiku, auta, peníze, slávu, umění, ekonomiku, filmy ani o módu. Dvaatřicetiletý Ricardo da Silva měl vlastně jedinou životní vášeň: vaření.

Byl malý, zavalitý, narodil se v rodině brazilského diplomata, dětství prožil v Číně a pokud mu paměť sahala, nikdy nechtěl být ničím jiným než kuchařem.

Ani ve snu by ho nenapadlo, že jednoho dne bude muset zachránit svět.

Třetí desetiletí třetího tisíciletí dějin lidstva

Desetiletí mezi roky 2020 až 2030 se stalo rozhodujícím obdobím. Lidstvo nikdy dřív nestálo před osudovější křižovatkou. Před několika sty tisíci lety se vydalo na cestu své evoluce, v jejímž průběhu se člověk změnil z malého, bezbranného a ustrašeného savce ve vládce planety. Na počátku třetího tisíciletí se zdálo, že jeho výsostné postavení nemůže nic ohrozit. Byl to však omyl.

Globalizace nebyla novým jevem, začala již nejméně před pěti sty lety portugalskými a španělskými zámořskými objevy. Ovšem je pravdou, že nikdy dřív nebylo vše na planetě tak systematicky propojené. Události odehrávající se na druhé straně zeměkoule se svými následky bezprostředně dotýkaly zdánlivě velmi vzdálených krajů, zemí a světadílů.

Klimatické katastrofy neznaly hranice, politické ani ideologické.

Podle zprávy Mezinárodního panelu pro změny klimatu z roku 2018 se průměrná teplota na planetě zvýší do roku 2100 o přibližně 3,2 stupně. K oteplení dojde, i pokud všechny vlády splní opatření schválená Pařížskou dohodou. Ovšem v roce 2019 ani jedna z průmyslových zemí své klimatické cíle neplnila. Oteplení o tři stupně by způsobilo zaplavení stovek světových velkoměst, například Šanghaje, Miami nebo Hongkongu. Lesní požáry by v USA zpustošily šestkrát více plochy než doposud.

Pesimistická nebo možná realistická studie OSN počítá s tím, že se planeta do roku 2100 oteplí o osm stupňů. V takovém případě by následky byly nepředstavitelné.

Lesy by sežehly ohnivé smršti. Dvě třetiny všech světových měst by zaplavily přílivové vlny. Zuřily by tropické choroby. Věčně zmrzlá arktická půda v současné době zadržuje odhadem až 1,8 biliónů tun uhlíku. Po jejím roztátí by se do atmosféry uvolnil CO₂ a oteplování by ještě zrychlilo.

Polární ledové čepičky by mizely a hladina oceánů by stoupla o 1,2 až 2,4 metru. Bangladéš by se utopil pod vodou, stejně jako benátská bazilika svatého Marka. Zanikl by Bílý dům i dvanáctimiliónové čínské město Šen-čen.

Poté by se zhroutila výroba potravin, vypukl by hladomor a následné války. Zásoby pitné vody by klesly – tak dramaticky, že se to nikdo neodváží ani představit. Planeta by se změnila na rozpálený pouštní svět zmítaný agresemi a konflikty.

Na některých místech by lidé určitě přežili, ale za jakých podmínek? V jakém dystopickém světě by museli strádat? Jisté je jedno, současná civilizace se svou vírou v rozum a budoucnost by se stala nenávratně minulostí.

Počátkem 21. století zažívalo svou renesanci náboženství. Týkalo se to především islámu, bohužel včetně jeho extrémních podob vyžívajících se v islamistickém teroru. Zájem o otázky boží existence stoupal obecně a napříč náboženskými směry. Ateismus sice měl i nadále na své straně mnohé „rozumné“ argumenty, ale lidé toužili po Bohu jako nejvyšší autoritě, která by jim vysvětlila, co se to kolem děje a co mají dělat.

Ovšem takový Bůh nepřicházel. Každopádně tedy nesestoupil z nebes, aby odvrátil klimatickou katastrofu.

K nejmocnějším silám planety patřily – hned po Bohu – světové mocnosti: Čína, Rusko a USA. Rozhodující moc se soustřeďovala v jejich státních aparátech – celkově v nich na těch nejdůležitějších místech působily stovky mužů a několik žen. Právě oni mohli rozhodnout o dalším osudu stvoření jménem člověk.

*

Mezi lidmi, kteří se do budoucna dívali s obavami a mrazením v zádech, se někteří domnívali, že poslední šancí ke zvratu vývoje by mohla být aliance supervelmocí.

Sobota 27. dubna 2019

Kongresová hala, Peking, Čínská lidová republika

Parchanti, pomyslela si senátorka. Udělali na ni dojem a současně ji pobavili. Každopádně to umějí líp než my.

Všechno bylo dokonale zorganizované: Každou limuzínu doprovázela eskorta seřazená do přesně klínovitého útvaru. Podél ulic stáli v pozoru usmívající se policisti. Trávníky byly dokonale zelené jako likér šartrezka a neméně skvěle posekané. Celkově vyhlížely, jako by vypadly z obrázkové knížky. Pravděpodobně je sem dovezli v rolích a rozprostřeli. Naši čínští přátelé a konkurenti jsou prostě neskonale efektivní.

Pocítila záchvěv závisti, usmála se a potřásla hlavou. Skoro neznatelně, ale její asistent, John Čchang, si toho stejně všiml.

„Všechno v pořádku, paní senátorko?“ zeptal se zdvořile, poněkud ustaraným tónem. Když mluvil, skláněl oči k zemi. Číňani byli vždy zneklidnění, pokud něco nebylo dokonalé.

„Ne, vše je perfektní. Jen jsem sledovala tu záplavu obrovských obrazovek, vlajek a transparentů na ulicích a pomyslela jsem si: No páni! Kdybychom takovou konferenci pořádali v Sacramentu nebo L.A., určitě by se občas něco nepovedlo, zahaprovalo nebo bylo tak trochu odbyté…“

„Nu, naše nadmíru moudrá vláda i celý lid chce pochopitelně udělat na své hosty ten nejlepší dojem,“ podotkl Čchang.

Zní to, jako by recitoval básničku. Anglicky hovořil téměř bez přízvuku.

Položil si ruce na kolena, přesně vedle sebe. Nehty bez poskvrnky, pravděpodobně byl na manikúře.

Usmála se na něj. „To jste řekl hezky, pane Čchangu.“

Skromně sklopil hlavu.

Johna Čchanga jí přidělili z velvyslanectví, ale dodali, že jim ho doporučilo čínské ministerstvo zahraničí, takže ať si před ním dává pozor. Jinými slovy: Čchang bude každý večer sepisovat zprávu pro ministerstvo i různé tajné služby.

Senátorka Kamala Harrisová z Kalifornie a John Čchang, její asistent k „trvalé dispozici“ po celé tři dny konference, seděli na zadním sedadle tmavomodrého mercedesu třídy S. Svižným tempem mířili v konvoji doprovázeném policisty po vyklizených ulicích z hotelu Pangu ke kongresovému centru. Z auta nebylo znát, že je Peking zamořený smogem. Řidiče od nich oddělovala zatmavená přepážka. Limuzínou se linula decentní vůně květin a kůže. Sedadla měla vínově červenou barvu.

Něčím jsem si vysloužila mimořádné zacházení, pomyslela si senátorka. Patřilo k němu ubytování v luxusní suitě s výhledem na světelnou záplavu obrovského města. Jen koupelna byla dvakrát větší než její kancelář v Sacramentu.

Ale čím?

Asi nejen tím, že se nedala přehlédnout. Překročila sice padesátku, ale byla svěží, štíhlá, s blýskajícíma se očima, bývalá státní zástupkyně. Narodila se do rodiny Tamilky a jamajského profesora ekonomie. Patřila k Demokratické straně. Ovšem v neformální hierarchii mezinárodní konference představovala spíše menší rybu.

Senátorka se dívala z okna do slunečného dubnového dne. Mercedes neslyšeně zastavil a už k němu spěchali průvodci a bodyguardi. Otevřeli dveře a senátorka vystoupila. Měla na sobě kostým v barvě námořní modři a kabelku ve stejném tónu. Všimla si, že limuzíny ostatních účastníků konference jsou o něco méně luxusní. Podívala se na muže, kteří se ji chystali uvítat a ukláněli se v uctivé vzdálenosti přesně tří metrů od ní. „Nin chao!“ Několik hlav se zvedlo a všimla si i pár nesmělých úsměvů.

No vida, Číňani nás sice předhánějí v hospodářském výkonu a organizaci, ale my, Američani, je dokážeme překvapit tím, jak jsme milí.

Konference byla naplánována na tři dny a nazývala se Nová hedvábná stezka – oblíbené téma prezidenta Si Ťin-pchinga. Číňani na něm pracovali už šest let. Projekt zahrnoval budování nových obchodních cest mezi Asií a Evropou, moderních železnic a silnic, ale i poskytování úvěrů na infrastrukturu. Čína se desítky let soustřeďovala především sama na sebe, ale nyní si začínala všímat zbytku světa. Vlastně to nebylo nic nového. Až do počátku 19. století patřila Říše středu k předním mocnostem, a teď zase bude. Tak to každopádně viděli Číňani.

Proto svolali konferenci. Jistě, v jejím rámci působily pracovní skupiny, ale hlavně představovala poselství – jsme tady a míříme výš.

Přijeli zástupci stovky zemí. Mezi nimi téměř čtyřicet hlav států nebo předsedů vlád. Obyčejná kalifornská senátorka patřila spíše ke konferenčním pěšákům a nezasloužila by si zvláštní pocty. Jenže Číňani očividně věděli své.

Před bezpečnostními kontrolami, tělesnými skenery a prohlídkou zavazadel se vytvořila menší fronta. Senátorka si všimla arabských delegátů v bílých oděvech zvaných dišdaša a afrických politiků v dlouhých barevných košilích. A opodál se do široka na všechny strany usmívala princezna z Tongy, oblečená do tradičních hedvábných šatů pošitých mušlemi. Polynéské ostrovní království sice neleželo přímo na Hedvábné stezce, vlastně se rozkládalo úplně jinde, ale čínští hostitelé nebyli malicherní. Senátorka spatřila několik známých: Tamhle je ten italský diplomat, s nímž se potkala již na několika konferencích. Neustále se s ní snažil flirtovat. A vedle stál bývalý německý spolkový prezident, vysoký, plavovlasý, přátelsky se usmívající a celkově sympatický. Kývla na něj a on jí pozdrav oplatil.

Pondělí 3. května 2100

Quai de la Tournelle 15, 5. obvod, Paříž, Francie

Tahle žena ví, jak hosty ohromit, pomyslel si Gundlach, když vstoupil do Michellina pařížského bytu.

Uprostřed velkého přijímacího pokoje stál strom porostlý světle žlutým a nazelenalým lišejníkem. Na velkém, ale přesto nijak přehnaně monstrózním stole, zřejmě z umělého dřeva, leželo zdánlivě neuspořádané ovoce. Ovšem krvavě červené, fialkové a šeříkové plody k sobě barevně dokonale ladily, což nemohla být náhoda. Stěny zdobila rostlinná vlákna, vedle křesel a pohovek stály bílé nádoby s keříky rajčat a paprik – samé tradiční odrůdy, které dřív rostly všude.

Teprve poté si Gundlach všiml akvária. Bylo tak velké, že by si ho člověk v prvním okamžiku mohl splést s prosklenou stěnou nebo velkoformátovou obrazovkou. Plavala v něm chobotnice. Přibližně metr dlouhá, s pokožkou pokrytou bledě červeno-bílým pruhovaným vzorem, přerušovaným rovnoměrně rozmístěnými světlými body a tmavšími částmi. Zavřené oči zvířete byly posazené daleko od sebe na pravé a levé straně hlavy. Určitě měřily v průměru deset centimetrů. Přímo pod nimi začínala štíhlá, ke konci se zužující chapadla. Celkem jich bylo osm.

Michelle stála u stolu. „Maxmilián Gundlach!“ Měla ještě jasnější hlas, než si pamatoval. Při pohledu na Michellin obličej nevěřil svým očím. Tohle nemohl být důsledek pouze vitamínových infuzí.

„Vypadáš, jako bys právě dorazila od maturity, Michelle! To je neuvěřitelné‘“

Francouzka si oblékla indigové šaty z hedvábí. Na jedné straně sahaly jen do poloviny stehna a na druhé až k podlaze. Ve výstřihu se blýskaly světle červené pravé kameny z Marsu.

Michelle pracovala jako ředitelka pařížské Vysoké školy trvale udržitelné estetiky. Proslavila se pracemi z oboru konviviální techniky, což je odvětví zabývající se ekologickými užitnými předměty každodenního života, které člověku nejen šetří čas, ale na rozdíl od obyčejných automatů jsou občas i docela zábavné.

„Smím ti představit Lionela?“ zeptala se.

Gundlach na okamžik uvěřil, že Michelle konečně našla muže, který by vydržel její perfekcionismus. Naštěstí si patřičnou poznámku nechal pro sebe.

Michelle se totiž usmála a položila ruku na akvárium. „Nastěhoval se ke mně předevčírem!“

Chobotnice se dotkla skleněné stěny zevnitř. Michelle se už mezitím zavěsila do Gundlacha a obrátila k ostatním přítomným. „Milánkové, teď končí legrace!“ vykřikla. „Za pět minut začíná prohlídka!“

Teprve nyní si Gundlach uvědomil, že není v přijímacím pokoji jediným hostem. Přistoupil k Robertu Glassovi a Ann Georgiiové postávajícím s šálky v rukou u stolu. Pozdravil je a snažil se nepůsobit otcovsky. Nebylo to snadné, protože byl přibližně dvakrát starší. Pogratuloval Robertovi k úspěchu. Neustále si musel připomínat, že i lidi kolem padesátky dnes mohou podávat špičkové výkony. Robert pocházel z německo-americké rodiny a nedávno získal „zelenou cenu“ za svou podporu start-upů věnujících se trvale udržitelnému rozvoji. Robert radil mladým absolventům ekonomických a technických vysokých škol a dokázal je namotivovat k neuvěřitelným věcem. Vždy šlo o spojení sociálních témat s technikou. Robertovo povolání se nazývalo ekonomický filozof.

Švédka Ann byla neméně úspěšná. Spustila celosvětově největší proces změny zdravotního systému, založila virtuální univerzitu změnového managementu a vedle toho jen tak mimochodem sepsala práci o zcela odbouratelných očkovacích látkách. Ještě jí nebylo čtyřicet, ale ve svém jednoduchém světle šedém kostýmu působila starším dojmem než kolegové. Byla malá, štíhlá, tichá a pozorná.

Na druhé straně stolu stály Aňdžana Tiváriová a Iljana Lubalková. Vypadalo to, že opustily bezpečné vody konverzace o počasí a dostaly se do vzájemného sporu. Nestalo se to poprvé a vždy se hádaly o jediné téma: Do jaké míry lze digitalizovat lidský mozek a tím ho vylepšit. A jak mocným se takový mozek stane?

Hubená ruská neuroložka a kognitivní badatelka Iljana postrádala smysl pro humor, neustále zůstávala věcná a na svět se dívala přísným pohledem. Vyvinula počítačové čipy zjednodušující technické rozšiřování neuronálních mozkových spojů. Navíc pracovala na procesu zálohování vědomí na externí médium. Byla stoprocentně přesvědčená, že umělá inteligence už dávno svými schopnostmi převyšuje možnosti lidského mozku. Ovšem kdyby se povedlo mozek upgradovat, dokázal by člověk alespoň držet krok.

Iljana byla před třemi lety pozvána na zasedání lékařského odborného výboru světové vlády. Hned při svém prvním vystoupení ukázala přítomným členům a hostům, mezi nimiž byly i dvě ministryně, injekci naplněnou namodralou tekutinou.

„Dámy a pánové!“ zvolala. „Tato injekce je přibližně stejně velká jako průměrný hipokampus, což je nejdůležitější součást vašeho mozku. A tato kapka,“ při těch slovech vymáčkla ze stříkačky trochu tekutiny, „představuje chladící kapalinu čipu, který nemůžete vidět. Ale přes své nepatrné rozměry je inteligentnější než my všichni tady.“ Podívala se na ministryně a pokračovala: „Je tedy otázkou, proč rozhodovací pravomoci máte vy dvě, a ne tato kapka.“

Aňdžana dramatickému vystoupení přihlížela, ale měla zásadně odlišný názor. Jako právnička si kladla otázky jinak: Kdo smí vytvářet právo a k jakému účelu?

Aňdžana se narodila v Indii a již několik let byla členkou Mezinárodního výboru pro migraci a práva menšin. Dějiny její rodiny byly dějinami nerovnosti a boje o spravedlnost.

„Co říkáte Michellinu novému spolubydlícímu?“ zeptal se Gundlach. „Není podivuhodný?“

Obě ženy se přestaly dohadovat a Aňdžana se usmála. Pleť měla hladkou, bez jediné vrásky, vlasy si doposud uchovávaly přirozeně černou havraní barvu. Podívala se na chobotnici a přikývla.

„To tedy je. A naštěstí taky dostatečně svéhlavý. S tím se Michelle jen tak nudit nezačne. Iljana se tvářila stále stejně vážně. „Otázkou spíš je, jestli se s ní nezačne nudit on, vlastně ona.“ Ruska sklopila oči. Na dlaních se objevila klávesnice ovládaná kontaktními čočkami. Iljana se pustila do psaní.

„Zdá se, že chobotnice nás intelektuálně v některých oblastech převyšují,“ prohlásila jen tak mimoděk. „Především si dokážou lépe poradit se zpracováváním stále složitějších realit…“

„Nemáte už hlad?“ přerušila je Michelle. „Jestli ano, tak pojďte za mnou!“ Vydala se napřed světlou a vzdušnou chodbou. Robert, Ann, Aňdžana a Iljana se připojili.

Gundlach kráčel za nimi. Z vedlejší místnosti náhle vyšel sociofyzik Seitz. Jako vždy se neobtěžoval pozdravit. Už to, že se připojil ke Gundlachovi, se v jeho případě dalo považovat za projev srdečnosti. Gundlach potlačil nutkání poklepat mladého kolegu přátelsky po rameni. Seitz pokládal tělesné kontakty za zbytečné a nezávazné řeči za ztrátu času.

Zkoumal digitální metody sloužící k dosahování společenských cílů, sociální kompetence umělé inteligence a předvídatelnost skupinových procesů. Bylo mu třicet čtyři a přednášel v Oxfordu, Chicagu a na Massachusettském technologickém institutu. Samozřejmě jen virtuálně ze svého bytu v patnáctém patře curyšského mrakodrapu. Výuka na dálku mu vyhovovala, protože se mohl vyhýbat skutečným kontaktům.

Vstoupili do kuchyně působící na rozdíl od salónu sterilním dojmem. Ani to v ní nevonělo jako v kuchyni. Pravda, na stole leželo pár potravin a vedle stál stroj vypadající jako přerostlý mixér. „Mimochodem, kuchyňská linka i nábytek jsou stoprocentně vyrobené ze slunečnic,“ vysvětlovala Michelle a pohladila světle šedě mramorovanou pracovní desku. „Skříňky jsou z lisovaných vláken stonku, naimpregnovaných lakem ze slunečnicových jader.“ Pak přistoupila k Iljaně a vzala do ruky hůlku, v jejímž středu se nacházel světelný proužek hrající všemi barvami. „Mohla bys mi pomoci jako dobrovolník?“ zeptala se Rusky.

„Jestli to poslouží vědě,“ odvětila Iljana.

Všichni se zasmáli.

Iljaniny vlasy zářily v bílém světle početných nástropních lamp. Michelle jí podala tabletu a sklenici vody.

„Spolkni to, prosím!“

Neuroložka bez váhání poslechla.

Po chvíli napjatého ticha přejela Michelle hůlkou pomalu přes Iljanino břicho. Ozvalo se pípnutí a Michelle oznámila výsledek: „Vážená paní Lubalková, právě teď potřebujete pokrm skládající se z 48,6 procent plnohodnotných sacharidů, 27,3 procent bílkovin a 24,1 procent tuků z, pokud možno, třikrát nenasycených kyselin. Dále by měl obsahovat 2700 miligramů draslíku, 865 miligramů vápníku, 11 miligramů železa a 98 miligramů vitamínu C. Další detaily si přečtěte sama,“ dodala a podala Iljaně hůlku.

Michelle si stoupla na malý stupínek vedle stroje. Vytáhla jednu zásuvku a vyndala z ní malé hranaté skleněné nádobky. „To jsou koncentráty, které můj stroj získává z potravin,“ vysvětlovala. Pozvedla skleničku s temně rudým obsahem: „Červená řepa.“ Potom přišla na řadu tmavozelená substance: „Řasy!“ A nakonec bělavý obsah: „Larvy potemníka moučného!“

Gundlach se odvrátil. Mouční červi a kobylky patřili k moderním potravinám, na něž si ani po letech nemohl zvyknout.

Michelle seskočila ze schůdku a něco naťukala na displej ve spodní části stroje. Zabzučelo to, z útrob vyšla pára a přísady sklouzly po desce dovnitř. Za necelé dvě minuty už Michelle vyndávala z další zásuvky dýmající talíř. Na světle zelené pěně ležely dvě poloviny ovoce podobného melounu a na nich tenoučká síťka ze žlutých vláken. Michelle talíř podala Iljaně a přidala malou lžičku.

„Není to špatné,“ prohlásila Ruska, když ochutnala. „Velmi intenzivní chuť, trochu nezvyklá konzistence, ale velice estetická.“

„A nejlepší je,“ přerušila ji Michelle, „že je to naprosto bezodpadový proces.“

Michellin byt byl vzorový. Všechny odpady se používaly na výrobu elektřiny nebo byly zpracovány na hnojivo pro zeleninu, ovoce a řasy. Plyn vznikající při kvašení poháněl kuchyňského robota. A když něco zbylo, bylo to rozemleto do barevných pigmentů, které Michelle používala při malování. To byla totiž její další činnost.

„Celý systém vznikl díky spolupráci naší vysoké školy s kolegy z technické fakulty univerzity v Pekingu a z makrobiotického ústavu v Melbourne. A vy máte tu čest, že mé zařízení dnes vyzkoušíte jako první. Další prosím!“

Oficiální část setkání byla zahájena později při sklence vína v salónu. „Nedokážu vůbec vyjádřit, jak moc jsem poctěna tím, že jste letos zavítali ke mně do Paříže,“ prohlásila Michelle. „I když na druhou stranu je to už naše sedmá schůzka, takže bylo načase, abych se o vás postarala já. Nebojte, nebudeme pokaždé večeřet v mé pokusné kuchyni.“

To máme kliku, pomyslel si Gundlach.

„Dole v domě je skvělá restaurace La Tour d’Argent. Má tradici již od roku 1582. Rezervovala jsem tam stůl, u kterého společně stolovali Bismarck, car Alexandr II. a pruský král Vilém I., pozdější německý císař.“

Pozvedla sklenku. „Na dobré časy! Santé! A teď už předávám slovo našemu moderátorovi. C’est à toi, Roberte.“

Robert povstal a rovněž všem dokola připil.

„Potěšení je na naší straně, Michelle. Merci beaucoup!“ Všichni se chopili sklenek a připili nejprve Robertovi a Michelle a pak naznačili přípitek směrem k akváriu.