SHERLOCK HOLMES

&

GOLEMŮV STÍN

Petr Macek

Copyright © Petr Macek, 2007, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7248-1

Předmluva

Je tomu již řadu let, co můj drahý přítel Sherlock Holmes odešel z veřejného života, a já jsem stále žádán zástupy čtenářů, abych na tohoto slavného detektiva vzpomněl v nějakém dalším sloupku, článku nebo memoáru. Neuplyne snad ani týden, v němž bych neobdržel dopis od některého renomovaného listu se žádostí o zpracování našich dalších dobrodružství do literární podoby.

Mám-li být upřímný, pranic se mi do toho nechtělo. Klid a zasloužený odpočinek mého přítele mi byl natolik vzácný, že mě kanonáda závratných cifer a tučných šeků slibovaných za těch pár řádek textu spíše urážela. Na druhou stranu jsem se vždy podivoval, jak radostně na takovéto licitování reagoval sám Holmes.

„Dejte těm supům, co chtějí,“ smál se svým ostrým smíchem a házel moje obavy nad dopisy vydavatelů za hlavu. Nebo spíše rovnou do krbu, kam patřily.

Neboť Holmes měl zároveň vždy tak trochu slabost pro bulvární plátky. Říkával, že v nich pokaždé najde něco zajímavého. Nikdy jej příliš nezajímala takzvaná seriózní politika nebo mezinárodní vztahy, mnohem více si liboval v popisech pokud možno co nejdůmyslnějších zločinů, loupeží a vražd. Jen výjimečně se uvolil vyšetřovat nějakou „politickou aféru“, a to vždy na přímluvu těch nejvyšších míst z vládních kruhů, nebo radu svého staršího bratra Mycrofta.¹

Podobné věci mi bleskly hlavou, když jsem dočetl další psaní od svého bývalého vydavatele, pana Arthura Conana Doyla. Opět mě žádal o zvážení mého zamítavého stanoviska a naléhal, abych nezavíral oči před nabízeným honorářem. Po dlouhém váhání jsem se tedy nakonec rozhodl znovu vrátit do vzpomínek na ty skvělé dny po boku velkého detektiva. Ne pro zisk, ale pro ten hřejivý pocit, který při zaznamenávání našich případů prožívám. V posledních letech se nadto můj kontakt s Holmesem omezil jen na korespondenci a občasné návštěvy na jeho farmě. Strávit, alespoň na papíře, zase společný čas s dávným přítelem pro mě byla představa natolik lákavá, že jsem podlehl.

Probírám se proto svými zápisky z té doby, zda naleznu případ natolik zajímavý nebo poutavý, abych věřil, že by dnešní čtenáře oslovil. Na dně starého plechového kufru s poznámkami leží jeden v zapečetěné obálce. Po mnoho let se mi dařilo na něj nemyslet. Je až příliš tragický, emocionálně vyčerpávající a opředený hrůznými okolnostmi, na hony vzdálený mé touze po nostalgii dávných časů.

Původně jsem jej, z důvodů, které pochopíte, nikdy zveřejnit nehodlal. Když jsem však na to téma hovořil se samotným Holmesem, bez zaváhání odvětil, že veřejnost má právo jej poznat. „Popravdě, divím se, že jste jej nepublikoval už dávno,“ řekl mi doslova.

Budiž. Možná mám doopravdy vůči veřejnosti dluh, jejž je zapotřebí splatit. Povolávám tedy tuto causu znovu na denní světlo, kde jak doufám, snad ztratí něco z té své groteskní morbidnosti, s jakou jsem ho ve své zjitřené duši vnímal já a celé mé okolí.

I s vědomím toho, co bude nevyhnutelně následovat…

John H. Watson, M.D.

23. dubna 1926

I.

Zhrzená nevěsta

Nastaly sychravé dny nadcházejícího podzimu, skoro tři roky po smrti naší drahé královny Viktorie a téměř deset let po návratu mého přítele z jeho velkého honu na Moriartyho pohůnky.² Louky londýnských parků schované pod chuchvalci husté mlhy připomínaly nehostinná blata, sluneční paprsky sváděly marný boj s těžkými mraky a chodci na ulicích připomínali jen nezřetelné přízraky v mléčném oparu. Stíny na ulicích se začaly prodlužovat už po páté odpoledne a o hodinu později už lampy žhnuly novým elektrickým světlem jako maličké ostrůvky světla v moři londýnské temnoty.

Toto ponuré a depresivní období doléhalo i na Sherlocka Holmese, a zaútočilo o to silněji, že přišlo společně se zprávou o smrti Ireny Adlerové.³ Nebylo ani kam přesměrovat detektivovu pozornost, ocitl se totiž v jakémsi podivném pracovním vakuu. Už několik týdnů se utápěl v bezbřehé nudě, na obzoru se nerýsoval žádný případ, a ani různá odborná pojednání nebo chemické pokusy, jimiž si tato hluchá místa obvykle vyplňoval, jej nedokázaly rozptýlit. Rány na jeho srdci se nehojily, vnitřně ho rozervávaly a já, nevěda jak jej utěšit, trpěl s ním.

Holmesovy deprese byly tak zlé, až se, navzdory mému zapřísahání, uchýlil ke své staré neřesti – narkomanii. Kokain a morfium si jej znovu podmanily během těch několika dní, kdy jsem musel s manželkou neodkladně odcestovat mimo Londýn. Po návratu domů jsem našel Holmese neoholeného a v deliriu. Jeho brilantní mozek podlehl citovému vypětí a navzdory snahám naší hospodyně, která měla detektiva hlídat, drogám podlehl. Jednoduše se ve svém pokoji zabarikádoval. Rázně jsem zasáhl, potřebné vybavení mu odebral a rozhodl se vybojovat jeho duši zpět.

Trvalo to několik týdnů, ale nakonec se mi podařilo Holmese vrátit do reality. Od chvíle, kdy jsem mu zastavil přísun opiátu, ho sice pronásledovaly prudké výkyvy nálad a abstinenční záchvaty, kdy zuřil, propadal panice a nevěděl o světě, teď se však zdály být čím dál tím slabší a zjevně konečně ustupovaly.

Po dobu odvykací kúry jsem se k Holmesovi opět nastěhoval a snažil jsem se ho neustále něčím zaměstnávat. Nakázal jsem paní Hudsonové, aby nás budila co nejpozději, a jak jsem mohl, bral jsem jej na dlouhé procházky, jež pomáhaly zmírňovat jeho bolehlavy, mrzutost a třas.

Jednoho odpoledne jsme se procházeli po městě, kde jsem se Holmese pokoušel rozptýlit pohledem na několik nových moderních staveb vyrůstajících nedaleko našeho příbytku. Na okamžik se skutečně rozhořčil nad jejich obludností, ale po chvíli si opět narazil čepici hluboko do čela a s pohledem sklopeným k zemi se svou charakteristickou klátivou chůzí vydal zpět k domovu.

„Pojďte, Watsone,“ zamumlal otráveně. „Je čas na večerní vydání novin. Dá-li bůh, třeba v nich nalezneme něco zajímavého!“

Obrátil jsem se tedy také a vzdal se pro ten den pokusů zbavit jej trudnomyslnosti.

Takto jsme se vrátili domů a mlčky zasedli k brzké večeři. Naše dobrá hospodyně, na niž přítelovo rozpoložení působilo také, se snažila o zvednutí nálady svým vlastním způsobem a servírovala nám na stůl samé vybrané lahůdky. Hody zakončila výborným dezertem, čokoládovým řezem s domácí malinovou marmeládou. To přece jen nemohlo Holmese nechat úplně zatrpklého a při následující kávě, kterou jsme usrkávali v lenoškách naproti krbu, se dokonce trpce usmál.

„Stejně je to zarmucující, což?“ zeptal se mě za praskání polen v ohništi.

„Co máte na mysli?“

„Každou vteřinu se někde na světě odehraje zločin, a ke mně je osud tak krutý, že mi nedopřeje ani obyčejnou kapesní krádež,“ vzdychl.

Chtěl jsem jej uchlácholit třeba i nějakou dobře míněnou lží a v duchu jsem si usmyslil, že zajdu zítra do kanceláře inspektora Lestrada, zda by nevěděl o nějaké kriminalistické kratochvíli, ale nestihl jsem to. Dole u dveří našeho domu s číslem 221B se totiž ozvalo naléhavé klepání. Viděl jsem, jak se v záři světla z krbu vzpřímil Holmesův orlí profil.

Zatímco paní Hudsonová spěchala otevřít, detektiv pozorně naslouchal. Slyšeli jsme, jak po schodech k našemu apartmá spěchají cupitavé krůčky, jež se hospodyně ani nepokoušela zadržet. V tuto pozdní dobu to mohl být toliko zákazník v úzkých, jehož trampoty pro mě konečně znamenaly naději na Holmesovo duševní osvěžení.

Oba jsme zatajili dech v očekávání a Holmes vzápětí vyskočil, aby návštěvě otevřel dveře. Naskytl se nám pohled na mladou ženu, téměř ještě dívku, v bílém.

Svatební šaty měla až do výše kolen potřísněny čerstvým blátem a jindy jistě krásné vlasy barvy platiny se v dešti rozpustily z pracného účesu do zplihlých, urousaných pramenů. Přes ramena měla přehozený pléd a na hrudi připnutou diamantovou brož. Navzdory nepřízni počasí a uplakaným očím působila okouzlujícím dojmem, který zasáhl jak mě, tak obvykle k ženským půvabům netečného detektiva.

„Pan Holmes?“ otázala se udýchaně. „Pan Sherlock Holmes?“

„Mám tu čest se slečnou Audrey Gordonovou?“ poklonil se Holmes dvorně a s pozdvihnutým obočím dodal, „nebo už vlastně s lady St. John-Smytheovou?“

„Jak… jak jste mě poznal?“ zalapala nevěsta po dechu. „Už jsme se snad někde setkali?“

„Nikoliv,“ usmál se. „Jen vaše oblečení napovídá, jak jste strávila den. Četl jsem oznámení vaší rodiny v dnešních Timesech. Kostel Svatého Jiří se na svatbu dcery nejbohatšího londýnského obchodníka s uhlím s mladým lordem St. John-Smythem připravoval řadu dní!“

„Ale v Londýně se přece každý den konají desítky svateb!“

„Ne takových, na kterých má nevěsta šaty z nejlepšího krejčovství v celé Anglii,“ pochválil Holmes její oděv. „A pak, podle jejich stavu usuzuji, že jste pořádně promokla. Sem déšť teprve míří, a podle směru větru usuzuji, že se žene průtrž z východu, kde se nachází právě kostel Svatého Jiří. Leč mohu se přirozeně mýlit.“

„Máte ve všem pravdu!“

Užaslá žena přijala místo u krbu a Holmes jí nalil sklenku brandy pro zahřátí. Zaznamenal jsem, že navzdory alkoholu a teplu našeho krbu se celá chvěje.

„Mohu vám přinést pléd?“ nabídl jsem se.

Zavrtěla hlavou. Jen si vděčně zula mokré střevíčky a přistrčila nohy k ohni. Jako lékaři mi nemohla uniknout anatomická dokonalost jejích umně modelovaných lýtek.

„Povězte mi tedy, proč ke svatbě nedošlo?“ zeptal se můj kolega přímo.

„Jak víte, že k ní nedošlo?!“ vykřikla.

Holmes si útrpně povzdychl. „O problému zcela jasně svědčí absence snubního prstenu na vaší ruce. Svatba byla ohlášena po poledni, a teď už je skoro večer, tudíž je to nasnadě. A ponecháme-li stranou dedukci, z jakého jiného důvodu by mě zjevně nešťastná nevěsta vyhledala na počátku své svatební noci?“

Stále tedy ještě slečna Gordonová se zahleděla na holý prsteníček levé ruky.

„Svatba se opravdu nekonala,“ potvrdila a z očí se jí znovu vyřinuly slzy. „Víte, opustila jsem kostel v rozčilení a doteď bezmyšlenkovitě bloumala ulicemi. Pak jsem si vzpomněla na vaše renomé. Nezlobte se, že jsem vás vyrušila! Ale musíte mi pomoci!“

Úpěnlivou prosbu doprovodila zoufalým pohledem do Holmesových očí.

„Udělám, co budu moci. Ale musíte mi nejprve povědět, co přesně se stalo.“

„Můj snoubenec, lord St. John-Smythe, se nedostavil,“ zašeptala zdrceně.

„Má drahá!“ nedokázal jsem se zdržet komentáře. „Takové případy se stávají. Mladý pán se zalekl manželství, a i když vás jistě vroucně miluje, dostal prostě strach! Jistě teď sedí doma a hryže jej svědomí! Za pár dní se zkroušeně ukáže na vašem prahu a bude prosit o odpuštění! Je to trapné a nepříjemné, ale není to nic, co by mohl tady můj přítel ovlivnit!“

„Tak to není,“ zajíkla se. „Otec se ihned rozjel do jeho bytu, aby mu vyčinil. Nikde jej však nenalezl!“

„Není možné, že se skrývá u nějakého přítele?“ otázal se detektiv.

„Bylo by,“ připustila. „Jenže staly se ještě podivnější věci! Posléze se tatíček vypravil do hotelu Savoy, kde se ubytovali rodiče mého nastávajícího, kteří přijeli na svatbu z venkova. Ale zjistil, že starý sir St. John-Smythe a lady St. John-Smytheová se odhlásili hned po snídani!“

„Zřejmě hodlali neprodleně po obřadu odcestovat domů.“

„Ale oni na obřad také nedorazili! Otec zuří, chystá se zorganizovat trestnou výpravu! Bojím se, co udělá, až Jamese najde! Myslí, že jsem nalétla podvodníkovi! Prý si od něj před svatbou vypůjčil větší množství peněz!“

„A od nás žádáte co?“ opřel se Holmes ve svém hlubokém křesle a zapálil si lulku oharkem z krbu. Vypustil z hlavičky dýmky obláček voňavého kouře a oharek hodil zpět do ohniště. „Chcete ho nalézt první?“

Přikývla.

„Není to zrovna typ pátrání, jakým se obvykle zabývám.“

„Prosím, najděte ho! Jinak jej papá zabije!“

„Proč?“ uklouzlo mi. „Jestli je pravda vše, co jste nám dosud řekla, tak…“

„Nevěřím tomu, co tvrdí otec,“ přerušila mě vášnivě, tak jak to dokáže jen milující žena. „Vím, že James by takové věci nebyl schopen! Pomůžete mi, pánové? Jistě se mu přihodilo něco zlého!“

Vyměnili jsme si s Holmesem pohledy. Podle vyprávění se, alespoň mně, zdál celý případ jasný. Závěr otce slečny Gordonové nebyl nepravděpodobný, i když s násilnou metodou jeho řešení jsem jako lékař souhlasit nemohl. Na druhou stranu by to Holmese mohlo na nějakou dobu zaměstnat a vyprostit jej z osidel letargie.

Velký detektiv zvrátil hlavu dozadu a vypustil z pootevřených úst další stužku dýmu. Jen ten, kdo ho znal důvěrně tak jako já, mohl tušit, jak rychle se rozeběhla ozubená kolečka v jeho mozku. Okamžitě začal zvažovat a třídit fakta podle kritérií, jež připadala logická mnohdy jenom jemu.

„Nuže dobrá,“ podvolil se po chvilce přemýšlení, která mně a jistě i té mladé ženě připadala nekonečná. „Porozhlédnu se po vašem snoubenci a uvidím, co se dá dělat. Nemohu vám však nic slíbit předem.“

„Och, pane Holmesi, jsem vám tak vděčná!“ vydechla slečna Gordonová. „Jestli ho naleznete, budu vám zavázána na celý život! Samozřejmě zaplatím všechny výdaje i honorář, mám naspořeno něco peněz. A kdyby to nestačilo, mohu vám dát zálohu!“ Na ta slova si odňala z náprsenky zlatou brož posázenou kameny a položila ji na stolek.

Holmes ji vzal opatrně do ruky a na rtech se mu zachvěl pobavený úsměv. „Mé dítě, o placení si promluvíme až v případě úspěchu.“ Nastavil brož tak, aby na ni dopadalo více světla od krbu, a okem znalce ji ohodnotil. „Skvostný kousek. Jistě k němu máte osobní vazbu, že?“

„Ano,“ potvrdila. „Otec ji daroval před lety mé nebožce matce k zásnubám.“

Detektiv si šperk ještě chvíli prohlížel a pak jí ho vrátil. „Tím byste mě opravdu přeplatila. Musí pro vás mnoho znamenat.“

Zvedl se, stejně jako já a mladá žena.

„Watsone, řekněte paní Hudsonové, aby byla tak laskavá a zavolala drožku.“

Odběhl jsem splnit jeho přání a vrátil se, když už naše návštěva stála mezi dveřmi a měla se k odchodu. Za těch pár chvil u nás pookřála a detektivova vstřícnost jí poskytla naději.

„Ještě maličkost,“ zarazil ji Holmes. „Předpokládám, že u sebe máte nějakou fotografii vašeho snoubence. Mohla byste mi ji tu nechat?“

„Jistě! Úplně bych na ni zapomněla.“ Vyndala ze záňadří obdélníkovou podobenku. „Je to oficiální fotografie pořízená při našich zásnubách.“

Na černobílém obrázku seděla v polstrovaném křesle naše nová klientka a za ruku ji držel mladý, dobře vypadající muž. Měl krátké, dozadu sčesané vlasy s mohutnými zastřihnutými kotletami, pod nosem krátký knírek a špičatou bradku. Vypadali zamilovaně.

„Děkuji. To je vše, co zatím potřebuji,“ prohlédl si Holmes pečlivě fotografii. „Během několika dní se zastavte a já se vám pokusím do té doby zajistit nějaké odpovědi. Jak jsem ale řekl, nic nezaručuji.“

Audrey kývla, seběhla po schodech a naše hospodyně za ní zavřela dveře. Pozorovali jsme ji potom ještě z okna, jak s hlavou schovanou pod šálem rychle proběhla kapkami dorazivšího deště k povozu a zmizela v něm. Kočí trhnul opratěmi a drožka se houpavě rozjela do tmy.

„Tak máme práci,“ otočil jsem se k Holmesovi a zatáhl závěsy.

„Ano,“ odtušil zamyšleně a vrátil se do pokoje. „Bude to jistě zajímavé,“ povzdychl si. Už to ale nebyl ten usoužený nářek z dnešního rána. Byl to skoro opět ten můj starý dobrý přítel. Na rtech se mi proti mé vůli rozlil široký úsměv, jenž tam setrval až do chvíle, kdy si Holmes přiložil pod bradu housle a začal hrát, aby se mu lépe přemýšlelo.

Vyhlídka na klidný a ničím nerušený spánek se ztratila v nedohlednu.

II.

Knihkupec v nesnázích

Následujícího rána bylo na mně, abych se probudil mrzutý a se špatnou náladou. Mohla za to dlouhá noc a především krátký spánek, až do pozdních hodin přerušovaný vysokým „c“ vyluzovaným Holmesovými houslemi. Vstal jsem proto do chladného jitra své ložnice v nerudném rozpoložení, vstrčil bosé nohy do připravených trepek a oděn pouze v županu se vydal ke snídani.

Náš obývací pokoj a současně salon pro návštěvy byl pravým opakem mého pokoje. Jako by Holmesova nálada a londýnské počasí byly nějakým způsobem propojeny. Nebe se jako mávnutím kouzelného proutku vyčistilo. Otevřenými okenicemi padaly dovnitř paprsky slunce. Dřevo v krbu už opět poctivě hořelo a jeho teplo se mísilo s lahodnou vůní horké kávy.

Holmes již seděl zcela oblečen u snídaně, obklopen čerstvými vydáními The Times a The Morning Chronicle, a vydatně se krmil u bohatě prostřeného stolu. Po abstinenčních záchvatech, které ho uplynulý týden trápily, nebylo ani památky.

„Dobré ráno, drahý příteli!“ přivítal mě v dobrém rozmaru.

„Alespoň vy jste se dobře vyspal,“ utrousil jsem a usedl naproti. Holmes si ubrouskem, který si vzal z klína, usušil rty, odložil noviny a nalil mi z konvice šálek.

„Copak, Watsone?“ podal mi jej. „Snad na vás nepadla podzimní melancholie? Podívejte se, jaké je venku krásné jitro! Radost pohledět!“

Proklál jsem jej za to bezdůvodné nadšení mrazivým pohledem a rozhodl se ho nešetřit. „Jsem rád, že jste v takové dobré náladě, a proto bych vám jen nerad připomínal vaše chování uplynulých týdnů!“

„Tempora mutantur, et nos mutamur in ilis“,⁴ zasmál se zvučně. „Jistě chápete, s čím jsem se musel vyrovnat. Irena byla… jedinečná. Odpusťte mi, prosím, moji náladovost!“

Byl jsem rád, že démoni mého přítele kapitulovali. Odložil jsem šálek a pustil se do krásně žlutých vajíček na cibulce a křupavé slaniny. Lék paní Hudsonové podruhé v krátké době slavil úspěchy.

„Tu vám nevyčítám. Ale proboha, co jste to tak dlouho do noci pořád hrál?“

„Jsem to ale sobec,“ udeřil se do čela. „Vůbec jsem nepomyslel, že by vás moje hudba mohla rušit! To je tedy příčinou vaší rozmrzelosti?“

„O hudbu by nešlo. Ale co to bylo za kvílivé zvuky?“

„Ach! Máte na mysli toto?“ zabroukal kousek nenáviděné melodie. „Nedávno jsem v jednom knihkupectví našel notový zápis jisté komorní skladby od neznámého autora. Trochu jsem ji cvičil.“

„Autor má štěstí, že je neznámý,“ usoudil jsem. „Co je to?“

„Jmenuje se Möhrentanz!“ přešel liknavě moji poznámku. „Bohužel, naši drazí předkové nebyli ještě natolik znalí tónin.“

„To je z mého hlediska nijak neomlouvá!“

„Rozptylte své chmury, a až dosnídáte, oblečte se!“ mávl nad tím rukou. „Musíme pracovat!“ oznámil mi a vrátil se k novinám. Neušlo mi, že prsty přitom bubnuje o stůl do taktu hudby ve své hlavě a pohupuje si nohou přehozenou přes koleno. Laxnost byla nahrazena aktivitou až nadměrnou. To byl celý on.

„Na tom případu ze včerejšího večera?“

„Víte snad o jiném?“ podíval se na mě tázavě přes horní okraj Timesů. „Podle dnešních zpráv je Londýn tím nejmírumilovnějším místem na Zemi. Nebýt té ‚srdečné dohody‘ s monsieur Loubetem,⁵ neměli by o čem psát.“

Zatímco Holmes dočítal, spěšně jsem dojedl, a když bytná přišla sklidit ze stolu, byli jsme už připraveni k odchodu. Dali jsme jí instrukce pro případ, kdyby nás někdo hledal, a vyšli před dům, odkud jsme se pomalu vydali k nejbližšímu stanovišti drožek.

Vypadalo to, že se den opravdu vydaří. Chodníky po nočním dešti vysychaly a v kanálech pod našimi podrážkami zurčely podzemní potůčky. Ve vzduchu se mísily vůně a pachy všedního dne rozrůstajícího se velkoměsta pulzujícího životem, jehož obyvatelé se svou agendu snažili stihnout během omezených hodin denního světla vzácně příznivého dneška. Ulicí se rozléhalo překřikování stánkařů a klapot koňských povozů.

V příjemném rozpoložení jsme došli k hlavní třídě a zamířili k obrubníku s volnými spřeženími. Abychom si i my užili pěkný den, vybrali jsme si otevřený vůz tažený dvěma dobře živenými hnědáky. Já již seděl, pohodlně usazen čelem ke směru jízdy, když Holmes s nohou na stupátku zaslechl volání pouličního kamelota.

„Skandál v rodině milionáře! Dcera uhlobarona oklamána podvodníkem!“ vyvolával asi desetiletý klučík. Zjevně se ve svém povolání vyznal a doslova se vyžíval v dramatických výkřicích hulákaných z plných plic. Holmes k němu přistoupil, strčil mu do ruky peníz, dostal noviny a chlapec ještě uctivě poděkoval smeknutím umolousané čepice.

„Naše klientka nebude nadšena,“ poznamenal jsem znepokojeně.

„Neméně tak její otec,“ odtušil můj přítel a přelétl očima první řádky nejnovějšího vydání Postu. „Diskrétnost nepatří mezi hlavní přednosti těchto plátků. Nicméně, pro nás zde nepíší zhola nic nového.“

„Kam vlastně pojedeme?“

Holmes odhodil noviny a posadil se vedle mne.

„Tothill Street!“ houkl na vozku. „Klub No.1!“

Kočí vyplivl močku ze žvýkacího tabáku a zamlaskal. Koně se líně rozeběhli a za chvíli jsme se proplétali rušným provozem.

„Slečna Gordonová mi večer, když jste odešel pro paní Hudsonovou, řekla, že její snoubenec je členem tohoto luxusního pánského klubu,“ ozřejmil mi Holmes za monotónního kodrcání drožky po kočičích hlavách. „Vzhledem k tomu, že se do něj přijímá pouze na doporučení dvou stávajících členů, snad zde nalezneme někoho, kdo nám poskytne nějaké bližší informace o našem mladém lordu St. John-Smytheovi.“

„Nezdá se vám divné, že ona sama o něm ví tak málo?“

„Zamilovaným dívkám bohužel obvykle stačí hlas srdce,“ zavrtěl hlavou. Zbytek cesty pak věnoval dlouhému monologu, v němž probíral obvyklé důsledky těchto bláhových a ukvapených známostí. Téma mu vydrželo do té doby, než kočár přirazil zase k chodníku.

Vozka se na nás otočil a zachrchlal.

„Sme tu, vašnostové.“

Zaplatili jsme a vystoupili před honosným domem, do něhož se vcházelo po schodech lemovaných tepaným zábradlím. Do výšky prvního patra tvořily průčelí červené cihly, ve vyšších patrech předělených římsami měl dům světle oranžovou omítku. Vchod byl opatřen těžkými dubovými dveřmi s klepadlem, umístěnými mezi elegantními sloupky a pod zdobenou arkádou. Velká členitá okna za přistřiženými keři byla zatažena brokátovými závěsy, takže jsme dovnitř nahlédnout nemohli.

Vydal jsem se ke dveřím, ale Holmes mě zadržel.

„Bude lépe, Watsone, když neprozradíme svá pravá jména. Mohla by způsobit zbytečný rozruch,“ řekl mi a zabručel pár instrukcí.

Přistoupil jsem ke klepadlu a lehce jím zabušil do dveří. Ty se za chvilku pootevřely a škvírou vyhlédla tvář podezíravého vrátného. „Co si přejete, pánové?“

„Jsem profesor Wat… chester a toto je pan Dawson,“ ukázal jsem na Holmese. „Můj přítel je členem klubu. Potřeboval bych s ním mluvit.“

„Jaké je jeho jméno?“

„Sir James St. John-Smythe,“ pronesl jsem co možná ledabyle. Na ta slova vrátný otevřel dveře o něco víc. Byl starý a seschlý, červenou čepici s tmavým štítkem měl naraženou do čela, na sobě měl kabát s lesklými knoflíky, který byl pečlivě zapnutý až k vrásčitému krku pod stojacím límcem.

„Mladý pán tu není!“ oznámil nám bodře. „Nebyl tu už několik dní, snad týden, ale to je pochopitelné. To víte, včera se ženil!“

„Ale to se podívejme,“ hrál jsem překvapeného. „Vrátil jsem se po několika měsících z obchodní cesty po Americe a co se to o svém starém známém dozvídám?!“

„Tak, tak,“ pokýval vrátný hlavou. „A do moc dobré rodiny se dostal! Znáte toho obchodníka s uhlím, toho Gordona? Jeho slečnu dceru si vybral za choť!“

„Opravdu?“ zvolal jsem, využívaje toho, že ještě nečetl ranní tisk.

„Přesně. Touhle dobou už je asi s mladou paní na svatební cestě!“

„To je mrzuté! Tolik bych s ním potřeboval mluvit. Netušíte, kdy se vrátí?“

„Bohužel, pane,“ pokrčil rameny. „Ale možná by mohl něco vědět pan Morris. Je to jeden z jeho zdejších patronů! Chcete si s ním promluvit?“

„To byste byl velice laskav,“ přikývl jsem vděčně a smekl klobouk. Vstoupili jsme s Holmesem do haly a následovali vrátného chodbou až do salonku vyhrazenému návštěvám.

„Počkejte prosím zde, hned se vrátím.“

Pověsili jsme si kabáty a usadili se do klubovek. Rozhlížel jsem se po místnosti nasáklé doutníkovým kouřem. Jako v mnoha podobných gentlemanských klubech tu u stolků s křesly, v jakých jsme seděli i my, zevlovalo několik mužů, hovořících spolu tlumeně. Zatímco jsem čekal, až se vrátný vrátí, naklonil se ke mně pan Dawson.

„Nepřehrávejte tak, proboha,“ šeptl mi.

Chtěl jsem se ohradit, ale to už se vracel vrátný ve společnosti dalšího muže. Mladý gentleman v krémovém obleku se světlou vázankou vypadal elegantně a sebevědomě. Krátké vlasy potřené brilantinou si česal na pěšinku, ovšem jeho úhlednost lehce kazila bělostná tvář zvrásněná jizvami po chronickém akné.

„Dobrý den. Jmenuji se Morris,“ představil se nám. „Mám tu čest…?“

Sdělil jsem mu naše inkognita a mladý šlechtic si k nám přisedl.

„Co pro vás tedy mohu udělat, pane profesore?“

Zopakoval jsem mu historku o návratu z ciziny a čekal, jestli se chytne na vějičku. Na otázku, zda neví, kdy se St. John-Smythe vrátí, se však jen útrpně zasmál.

„Promiňte,“ omluvil se, když viděl můj nechápavý pohled. „Netuším, kdy se vrátí. Být jím, tak se v Londýně neukazuji! Byl jsem včera na jeho svatbě a představte si, ten moula se neukázal! Otec nevěsty je vzteky bez sebe a chystá se ho lynčovat za dceřinu ostudu!“

Zaznamenal jsem Holmesovo zklamané mrknutí.

Mladík pokrčil rameny. „Vždycky byl tak lehkomyslný?“

„Ani si nevzpomínám,“ mlžil jsem neurčitě, abych se vyhnul možnému odhalení.

„Jak dlouho ho vlastně znáte vy, pane Morrisi?“ vmísil se do hovoru Holmes.

„Asi rok. Nejsme ti nejlepší přátelé, ale vídáme se. Pokud vím, pochází odněkud z hrabství Surrey. Tihle venkovští aristokraté jsou všichni takoví uzavření.“

„Vyrozuměl jsem, že jste jej do klubu doporučil vy?“

„Ano, jistě. Ale požádal mě o to jeden náš společný přítel. Pro členství byly zapotřebí dva hlasy, a James nikoho jiného než nás v klubu neznal. Vyhověl jsem mu.“

„Mohu vědět, kdo je ten druhý ručitel?“

„Není to žádné tajemství. Pan Phillipe Gotfried. Vlastní luxusní knihkupectví nedaleko odsud, na Victoria Street. Možná bude vědět něco víc, znali se lépe.“

„Už vás nebudeme déle zdržovat,“ zdvihl se detektiv. „Půjdeme, profesore?“

Rozloučili jsme se s panem Morrisem a vyšli zpět z té oázy klidu a míru na hlučnou ulici. „To nám příliš nepomohlo, že?“

„Naopak!“ poznamenal Holmes, evidentně překvapen mojí nedovtipností.

„Co jste zjistil?“ dumal jsem, co mi uniklo.

„Pomalu, nechejte mě utřídit si fakta a vyvodit patřičné závěry. Začíná se to ale jevit zajímavě!“

Hvízdl na drožku, naskočil do ní a celou další cestu zarytě mlčel, odolávaje mému naléhání.

Za chvilku jsme se ocitli před budovou, v jejímž přízemí byl obchod s velkou výlohou a vývěsním štítem hlásajícím název podniku. Bylo to knihkupectví, kde Holmes doufal nalézt druhého přímluvce z klubu No.1. Prošli jsme pod houpajícím se nápisem Gotfried & Co. do útulného krámu, kde balil příručí knihy. Jakmile jsme vešli, zvonek nade dveřmi jej upozornil na naši přítomnost.

„Rádi bychom urgentně hovořili s panem Gotfriedem. Mohl byste nám ho zavolat?“ požádal jsem chlapce s tím, že se jedná o záležitost ryze soukromou.

Za okamžik skutečně přivedl vysokého muže s kulatými brýlemi, v jehož protáhlém, zamračeném obličeji se zračila zvědavost. Avšak první, co mi při pohledu na něj problesklo hlavou, byla vzpomínka na jeden z Holmesových případů, který jsem popsal již dříve v povídce Spolek ryšavců.⁶Barva jeho vlasů byla totiž esencí rezavosti, poznávacího to znamení zmíněného bratrstva.

„Pánové?“ zastavil se před námi.

„Jsem přítel pana St. John-Smythe a…“

Více jsem povědět nestihl, protože mě muž čapnul za klopy kabátu a mocně mnou zacloumal.

„Kde je ten lump!?“ vykřikl rozhněvaně.

„Nerozumím,“ pokoušel jsem se ho uklidnit. „O čem to mluvíte?“

Kdyby nezasáhl Holmes, tuším, že bych dostal i políček.

„Násilí zde nepomůže,“ poznamenal chladnokrevně a strhl knihkupcovu ruku z mého krku. „Povím vám pravdu, pane! Jsem soukromý detektiv Sherlock Holmes a toto je můj společník doktor Watson.“

Knihkupec mě pustil a zaraženě se na nás podíval. „Proč tedy ta šaráda?“

„Jsme ve službách jisté dámy, která touží pana St. John-Smythe nalézt. Doufali jsme, že nám právě vy přiblížíte místo současného pobytu vašeho přítele.“

Muž vzteky ještě více zrudl.

„Přítele? Bývávalo! Ten mizera mi zpronevěřil tisíce liber!“

„Ohlásil jste to policii?“

„Ne, zatím ne. Předpokládal jsem, že se jedná o nedorozumění a na jeho svatbě, kam jsem byl pozván, si vše vyjasníme. Ale po včerejšku a po přečtení dnešních novin už bohužel nemám jiné východisko!“

„Jak dlouho jste ho znal?“

„Několik měsíců, snad přes půl roku, nevím přesně. Setkali jsme se na večírku po premiéře jedné divadelní hry a od té doby jsme se občas vídávali. Jezdil do Londýna vždy nejméně jednou za měsíc.“

„V klubu No.1jste ale považováni za důvěrné přátele, jste jeho patronem!“

Knihkupec se znovu zamračil a mávl na příručího, zvědavě naslouchajícího našemu rozhovoru, aby odešel. „Požádal mě o to, protože nikoho jiného neznal. Měl jsem o něm to nejlepší mínění, nikdy mi nezavdal příčinu k podezření. Proto jsem k podobnému činu přemluvil i jednoho dalšího člena klubu.“

„Takže se vetřel do vaší přízně,“ konstatoval jsem. „Aby vás využil.“

„Nevnímal jsem to tak. Několik týdnů potom jsme se vídali méně než obvykle, často jezdil do Evropy, prý za obchodem.“

Holmes se rozhlédl po útulné prodejně a prošel se podél regálů se starými tisky. „A jak se tedy dostal k vašim penězům, o kterých jste prve mluvil?“