Přeložila Zuzana Hanešková

Jennifer Probstová: Italské léto

Copyright © 2021 by Triple J Publishing Inc.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Zuzana Hanešková, 2022

ISBN 978-80-249-4797-6

Tuto knihu věnuji své mámě, tetě Rosemary a neteři Taylor. Na naší velkolepé cestě do Itálie jsem se toho o sobě tak moc naučila. Děkuji vám, že jste mi ukázaly, jak jsou v tomto životě důležité láska a rodina. Snažila jsem se uchovat naše tajemství, ale v zájmu příběhu se některá provalila.

Nebojte se – ani jednou jsem neprozradila KDO.

A památce své babičky. Stále si pamatuji, jak jsem s tebou popíjela v kuchyni kávu, zatímco ty ses mě pokoušela naučit italsky. Požádalas mě, ať udělám dvě věci: učím se ve škole italštinu a jednoho dne navštívím tvou vlast. Jsem šťastná, že se mi podařilo obojí – během naší cesty byl tvůj duch stále s námi.

A nakonec – těm z vás, kteří sní o velkých dobrodružstvích, přeji křídla, jež potřebujete, abyste se odvážili skočit a riskovat.

Láska obvykle čeká.

Itálie je sen, který se vám vrací po zbytek života.

– Anna Achmatovová

Důležitá je cesta, ne příjezd.

– neznámý autor

KAPITOLA 1

Francesca

„Ne, řekla jsem, že konečný termín je ve středu. Takže máš ještě dva dny, abys odevzdal slušný návrh, nebo tě z té kampaně stáhnu.“

Ignorovala jsem záblesk vzteku v mladíkových zelených očích a uvažovala jsem, jestli se domnívá, že jeho šarm a hezký vzhled jsou důležitější než talent. Na mnoha místech tomu tak bylo. Ale v mojí firmě ne.

Připsala jsem mu k dobru, že ty emoce okamžitě potlačil a přinutil se k úsměvu. „Jasně. Postarám se o to.“

Přikývla jsem. „Vím, že ano.“

Odkráčel z mé kanceláře se vztyčenou hlavou a mě napadlo, co že nakonec zvítězí – jestli pýcha, nebo touha po úspěchu. Byl mladý a slibný, a proto jsem doufala, že to bude to druhé. V některých situacích se pýcha hodí, ale práce v týmu, který má udržet vysoce důležité zakázky v oblasti reklamy, vyžadovala schopnost dělat, co je zapotřebí, ať už to znamená pracovat s někým, koho nesnášíte, nebo potlačit přirozenou potřebu dohadovat se se šéfkou, kterou nesnášíte.

Samozřejmě to nebylo tak, že by mě nesnášel. Přinejmenším ještě ne. Bylo těžké nechat si rozkazovat od ženy, již vůbec nezajímá vzhled, šarm nebo lichotky. To jsem se naučila rychle – a svou agenturu F&F Advertising jsem řídila s nelítostnou efektivitou a chladnou tvrdostí, které ze mě udělaly jednoho z nejlepších lidí v oboru. Dokonce se mi podařilo proniknout do žebříčku Top Ten žen, na něž je třeba si v byznysu dávat pozor, publikovaného časopisem Forbes.

Škoda, že jsem neměla čas si to vychutnat.

Podívala jsem se na hodinky a v duchu jsem rychle procházela nacpaný denní program. Zase budu muset pracovat až do večera, ale až tuhle novou zakázku zvládneme, bude to stát za to. Zamířila jsem do konferenční místnosti na poradu se svým týmem a moje praktické boty na nízkém podpatku klapaly na podlaze z tvrdého dřeva. Layla a Kate už seděly u naleštěného stolu, notebooky měly připravené a všude kolem ležela spousta papírů.

„Dobré ráno, šéfko,“ pozdravila mě Kate a ukázala na židli vedle své. „Usoudily jsme, že budeme zase obědvat tady, tak jsem požádala Jessiku, aby ti objednala to, co obvykle.“

„Díky.“ Zatímco jsem se usazovala vedle nich, trochu jsem se napila vody Voss. Žila jsem z vody a salátů s grilovaným kuřetem, což bylo palivo, které jsem do sebe v omezeném čase dokázala nejsnáze napěchovat. „Kde je Adam?“

„Má zpoždění,“ odpověděla Layla a věnovala mi úsměv. „Ale myslím, že na tenhle brainstorming ho nepotřebujeme. Lepší bude, když nejdřív dáme dohromady pár solidních konceptů, a on nám pak poskytne zpětnou vazbu ohledně sociálních médií.“

„Pravda. Nevypadal z našeho nového produktu zrovna nadšeně.“

Layla zvedla obočí. „Žadonil, aby mohl prodávat něco víc sexy, než je limonáda pro děti.“

Layla se ušklíbla. „Řekla jsem mu, že sex dokáže prodat každý – to není žádná výzva. Jestli se mu podaří, aby fungovalo tohle, je génius.“

Zasmála jsem se. „Ty vždycky víš, jak ho motivovat, Laylo.“

Moje drahocenná kreativní ředitelka se nafoukla. „Spousta cviku v pekle. Alespoň to bylo k něčemu dobré.“

Layla absolvovala jako první z ročníku a plánovala vzít Manhattan útokem. Naneštěstí, stejně jako já, skončila v řadě podřadných zaměstnání a jako černoška musela v tomhle průmyslu zápolit s řadou předsudků. Spolupracovaly jsme několik let, než jsem se odvážila rozběhnout vlastní firmu, a věděla jsem, že na místo kreativní ředitelky v F&F Advertising se bude dokonale hodit.

Věřila jsem jí v obchodních i nepříjemných osobních záležitostech. Bylo to nejlepší rozhodnutí, jaké jsem kdy udělala.

Kate byla moje manažerka pro reklamu a moje druhá pravá ruka. Nosila na zakázku šité značkové kostýmky a blond vlasy si stahovala do pevného drdolu, který zdůrazňoval klasické rysy její tváře. Musím přiznat, že když jsem se s Kate setkala poprvé, domnívala jsem se, že je příliš krásná a tichá, než aby v tak bezohledném byznysu uspěla, ovšem dokázala mi, že se mýlím, a nyní už ostatní neposuzuji podle zjevu. Dala jsem si záležet na tom, abych najala různorodý multikulturní tým, chovala se k nim jako ke královské rodině a nabízela jim dostatek příležitostí k postupu. Ukázalo se, že to byl dobrý tah, protože v mé firmě byla nízká fluktuace a její jádro tvořili talentovaní lidé, jež jsem si těžce vybojovala.

V poslední době jsem uvažovala o tom, že jim oběma nabídnu partnerství. Moje malá agentura se konečně dostala na pokraj expanze a já po svém boku potřebovala lidi, kterým věřím. Nechtěla jsem žádné další partnery, ale nyní mi bylo jasné, že pokud chci, aby se firma skutečně rozrůstala, je načase ten krok udělat. Navíc jsem tyto ženy považovala za přítelkyně. Už dokázaly svou loajalitu a dobře se nám spolupracovalo.

Stále však ve mně přetrvávaly nepatrné pochybnosti. Až sem jsem se dostala díky tomu, že jsem se spoléhala na vlastní zápal, talent a instinkty, jež mi umožnily poskytovat klientům to, co si přáli, a to čtyřiadvacet hodin denně. Ve firmě jsem ve všem měla poslední slovo. Při představě, že se této kontroly vzdám, mi naskakovala husí kůže, jako bych se chystala zašťourat do vosího hnízda. Slýchala jsem strašidelné historky o tom, jak vás partneři, kterým jste důvěřovali, vytlačili z firmy a kvůli tomu, že už jste neměli většinu, vás při důležitých rozhodnutích přehlasovali. Co kdyby se Kate s Laylou spojily, a já zůstala mimo? Moc občas mívá na přátelství zvláštní vliv. Skutečně jsem to chtěla riskovat? Dokonce i když šlo o ženy, jimž jsem věřila a byly mé přítelkyně?

Potřebovala jsem víc času, abych si to promyslela. Do té doby budu prostě pokračovat tak, jak to je.

Potřásla jsem hlavou a znova jsem se soustředila. „Pusťme se do práce. Do prezentace zbývají jen dva týdny. Pročetla jsem si všechna hlášení z oddělení pro průzkum trhu a je tady pár věcí, na které se musíme zaměřit.“

Layla mi skočila do řeči. „Lexi’s Lemonade je organická. To je hlavní heslo.“

„Přesně. Statistiky ukazují, že děti zvedají prodeje populárních nápojů tím, že nutí rodiče je kupovat. Musíme najít způsob, jak překlenout rozdíly a přimět děti žadonit, ať jim máma tuhle limonádu koupí.“

„A mámy musejí mít dobrý pocit z toho, že jim vyhoví,“ dodala Kate.

Vyvolala jsem u sebe na obrazovce obrázek etikety a nehtem na něj poklepala. „Obrovské balení. Recyklovatelná krabice je ekologická a barevná. Na policích musí soupeřit s Capri Sun, Honest Kids a stovkami dalších. Musíme najít jedinečný způsob, jak zaujmout.“

„Alespoň že je dobrá,“ dodala Layla. Našpulila rudě namalované rty. „Dokážete uvěřit tomu, kolik toho Kool-Aid pořád prodává? Páni, v dětství jsem ji milovala. A ten maskot. Geniální.“

„Hmm, nemyslím, že tenhle produkt potřebuje maskota,“ namítla jsem. „Musíme tím inzerátem děti zaujmout a pak zdůraznit, že je v limonádě málo cukru a žádné konzervanty. Dvojitý zásah.“

„Šokovat?“ navrhla Layla.

Přikývla jsem. „Možná, ale ne moc. Spíš něco legračního.“

Kate naklonila hlavu. „Se vším tím YouTube a počítačovými hrami jsou dnešní děti proti šokům imunní. Souhlasím, legrační by mohla být ta pravá cesta.“

Layla vzdychla a otevřela e-mail. „Řeknu Sarah, aby se podívala na zábavné pořady pro děti a na to, co generuje největší prodeje.“

„Dobrá, tak se do toho pusťme a dejme dohromady různé nápady na možné scénáře,“ prohlásila jsem. Nová tvůrčí výzva byla tu a krev mi vřela následkem přílivu adrenalinu. Pro tohle jsem žila, pro ten nesnadný hon za dokonalým návrhem, který potěší klienta a prodá produkt. To se nikdy neomrzí.

Začaly jsme s brainstormingem a mně zavibroval telefon. Pohlédla jsem na displej a všimla si, že moje matka mi dvakrát volala, aniž by zanechala vzkaz. Potlačila jsem zaúpění. Typické. Když jsem to nezvedla, prostě pořád volala. Brzy však dorazila i zpráva.

Frannie, prosím zavolej mi, musím se zeptat na něco důležitého.

Pocítila jsem záblesk podráždění. Vždycky mi volala a neustále se na něco ptala, od toho, jak funguje televizní ovladač, přes to, jaký film si půjčit u Redboxu, až po to, jestli jsem četla poslední článek o tom, jak kokosový olej léčí všechny neduhy. Jednou mi zavolala šestkrát jen proto, aby mi sdělila, že má kupon na třicetiprocentní slevu u Kohl’s a nechce, aby propadl.

Nikdy skutečně nerespektovala moji práci nebo to, jak daleko jsem to dotáhla, a stále se ke mně chovala, jako bych svou práci mohla podle přání odsunout stranou a odcházet, kdykoli se mi to hodí, o víkendech odpočívat a delegovat svou práci na jiné, jak se mi zamane. V mysli se mi vynořila slova, která opakovala stále dokola.

Já to nechápu. Copak nejsi šéf? Proč si nemůžeš vzít volno?

Popadla jsem telefon a napsala odpověď. Mám práci. Zavolám ti později.

Vrátila jsem se k projektu a krátce nato dorazil Adam. Zvlněné hnědé vlasy měl trochu rozcuchané a na čele krůpěje potu. „Máme problém,“ oznámil a sesunul se na židli.

„Usoudils, že jsi příliš velký umělec, než abys pracoval na reklamě na Lexi’s Lemonade,“ poškádlila ho Layla, která byla na Adamovy teatrální výstupy zvyklá. Měl sklony k dramatizování, ale když došlo na účinné kampaně v sociálních médiích, byl to génius.

„Ne. Ta instagramová reklama na Dallas Jeans je průšvih.“ Poslal svůj zapnutý iPad po stole. „Zákazníkům se vůbec nelíbí. Musíme to předělat.“

Rozbušilo se mi srdce. Na neplánované neúspěchy jsem neměla čas. „Pořád je to úplná novinka,“ namítla jsem a zalétla pohledem k reklamnímu spotu. „Možná tomu musíme dát čas.“

Adam zavrtěl hlavou. „Tentokrát ne. Jenom se to zhorší. Mám pár návrhů, co s tím, Frannie. Vím, že máš spoustu práce, takže se do toho můžu pustit s Laylou a něco s tím udělat.“

„Žádný problém,“ přikývla Layla. „Udělám si na to čas.“

Zaváhala jsem. Už jsem měla práce až nad hlavu a nezbýval mi prostor. Měla bych prostě nechat Adama s Laylou, ať se o to postarají, jenže na reklamě na Dallas Jeans jsem pracovala i já. Jestli to vypadalo na fiasko, musela jsem se podílet i na nápravě. „Ne, pomůžu ti s tím já.“

Kate zamrkala. „Ale co Lexi’s Lemonade? Nechceme mít skluz. Možná by bylo lepší, aby se o to postarali oni, Frannie.“

Narovnala jsem se. „Já znám klienta nejlíp, včetně toho, čemu dává Perry přednost. Párkrát tu zůstanu do noci a vyřídím to.“

Kate s Laylou si vyměnily pohled, nic však neřekly. Tlačily na mě, ať jim dám víc pravomocí, a doporučovaly mi, ať najmu víc lidí a nepracuji na tolika klientech. Věděla jsem, že se mi snaží pomoct a že touží po větší odpovědnosti, ale stále jsem měla nepříjemný pocit, že stáhnu-li se příliš, nakonec usoudí, že mě nepotřebují.

Potlačila jsem nepatrný záblesk strachu, který se mi šířil po těle. Ten otravný bzučivý hlásek, jenž mi našeptával milion způsobů, jak můžu selhat. Celá moje reputace byla závislá na řízení F&F Advertising a na všestranném úspěchu. Konečně se mi podařilo získat klienty působící na celostátní úrovni a potřebovala jsem jim ukázat, že vložit peníze do menší firmy bylo správné rozhodnutí.

Proč mi to připadalo, jako by celý svět čekal na to, až selžu? Na úspěšné ženy se stále hledělo jako na nebezpečné a o každé velké chybě se s radostí klevetilo a zprávy o ní se šířily jako požár.

Odkašlala jsem si a zhluboka se nadechla. „A teď se dejme do práce,“ prohlásila jsem rozhodně.

Nikdo neprotestoval.

O několik hodin později jsem se zhroutila u sebe v kanceláři a zazvonila na Jessiku. „Nějaké vzkazy?“ zeptala jsem se.

Odhrkala několik takových, jež jsem mohla odložit do zítřka. „Dvakrát volala tvoje matka. Říkala, žes slíbila, že jí zavoláš.“

Zaúpěla jsem a promnula si spánky. „Zapomněla jsem, dík. Běž domů. Díky, že jsi zůstala.“

„Žádný problém. Dobrou noc, Frannie.“

Zakručelo mi v břiše. Sáhla jsem do zásuvky stolu a ukousla si z müsli tyčinky. Raději ať už to mám za sebou. Vytočila jsem mámino číslo.

„Ahoj, mami. Je všechno v pořádku?“

„Nezavolalas.“ V hlase zaznívalo slabé ostří, které mělo vyvolat pocit viny. Fungovalo to. „Nedorazila jsi na Allegřiny atletické závody.“

Sakra.

Moje dcera měla stejně nacpaný kalendář jako já a v něm plno tenisových zápasů a běžeckých závodů. Na několika posledních jsem ani nebyla, ale slíbila jsem jí, že na tyhle výběrové závody dorazím. Allegra dosahovala špičkových časů a měla velkou šanci, že získá stipendium jak za běh, tak za studijní výsledky. Tenhle mítink byl zásadní. „Omlouvám se,“ řekla jsem s povzdechem. „Měli jsme tady v práci krizi a doslova teď jsem se vrátila do kanceláře. Proč mi nezavolala nebo nenapsala?“

„Protože chtěla, ať si na to vzpomeneš sama.“

Provinilé bodnutí proniklo ještě hlouběji. Další zkouška, v níž jsem neuspěla. Jak to, že jsem v práci tak skvělá, a doma je to takový propadák? „Jaký měla čas?“

„Nevzpomínám si, ale zapsala jsem ti to. Na osmistovce si zlepšila osobní rekord a na patnáctistovce vyhrála.“

Pocítila jsem příval pýchy. „To je úžasné. Je tam s tebou?“

„Ne, odjela domů. Ale chtěla jsem vás obě pozvat tento týden na večeři. Allegra chce zkusit nový recept a už dlouho jsme netrávily čas společně. Co ve středu?“

Zavřela jsem oči a zazlívala jsem jí požadavky, kterými mě zahrnuje. Neměla nic na práci a předpokládala, že bych měla s radostí přijmout každé pozvání. „Nemůžu, mami. Kvůli té nové kampani mám před sebou příšerný týden a musím pracovat až do noci.“

Z druhé strany telefonu za ozvalo podrážděné vydechnutí. Naježila jsem se. „Zase? Tohle je pro Allegru náročný rok a potřebuje tě doma, alespoň na večeři. Navíc to bio hovězí, co už je v ledničce, nemůžu zmrazit a koupila jsem ho speciálně pro tebe. Je drahé.“

„Tak si ho udělej pro sebe, mami. Je v něm míň hormonů, takže víc prospěje tvému zdraví.“

Máma si odfrkla. „Už jsem příliš stará, než abych se ještě starala, co jím. Proč nemůžeš přijít domů, najíst se jako normální člověk a pak se vrátit do kanceláře? Alespoň bychom s tebou strávily trochu času.“

Zaťala jsem zuby, vzpomněla si na poslední návštěvu u zubaře a pokusila se uvolnit. Moje matka strávila celý život péčí o tátu a mě a domácí práce pro ni byly životně důležité. A přestože vždy prohlašovala, že je na můj úspěch pyšná, někde v hloubi srdce jsem o tom pochybovala. Místo aby mě podpořila, když jsem jako svobodná matka měla problémy, využila své schopnosti mistra v umění vyvolávat pocit viny a odhalila mé vlastní ochromující pochybnosti. Zazlívala mi mé rozhodnutí věnovat se kariéře? Vychovávat Allegru bez otce? Nebo přemýšlela o tom, jaký by měla život, kdyby ho žila i mimo čtyři stěny domova?

To se nikdy nedozvím. Zřídkakdy jsme vedly zásadní rozhovory. Bylo jednodušší věnovat se přízemnějším tématům a přesvědčit samy sebe, že mezi námi existuje nějaké pouto – posvátné pouto matky s dcerou, které filmy s oblibou zobrazují s nechutnou povrchní líbivostí. Dávala jsem přednost pravdě, přestože občas měla hořkou příchuť.

„Prostě nemůžu. Jsem zavalená prací a nemám čas.“

„Jednoho dne možná zjistíš, že už žádný čas nezbývá, Francesko. A že ses svou prací nechala ovládnout víc, než jsi měla.“

Vždycky jsme skončily u tohoto – nikdy jsem nevyhrála, bez ohledu na to, co jsem udělala nebo jak moc se snažila. Dívaly jsme se na svět jinak a ona neměla zájem snažit se mě pochopit. Příliš dlouho jsem toužila po přijetí, jehož se mi nikdy nedostalo, až jsem sama sobě slíbila, že se přestanu snažit o její uznání. Bolest, která pramenila z matčiných slov, byla ponižující víc než cokoli jiného.

A přesto jsem nedokázala odolat a začala se bránit. „Omlouvám se, že řídím prosperující úspěšnou firmu a nemůžu přijít domů na večeři. Je mi líto, že ve srovnání s tvými vysokými standardy představuju takové zklamání.“

„Přestaň používat takový tón a vkládat mi slova do úst!“

Bože, zase se pohádáme. A mě to připraví o příliš mnoho energie a vzácného času. Zhluboka jsem se nadechla a soustředila se na to, abych zachovala klid. „Chceš, abych napsala Allegře a zjistila, jestli k tobě může přijít na večeři? Uvažovala jsem, že jí navrhnu, ať si pozve domů kamarádky a objednají si pizzu, ale možná by tě ráda navštívila.“

Snažila jsem se ignorovat zklamání v jejím hlase a připomínala si, že kromě večeře nemusí ještě žonglovat s dalším milionem míčků. „Já jí napíšu. Ty máš hodně práce.“

Podařilo se mi udržet jazyk za zuby. „Díky.“

„A co v neděli? Určitě s námi alespoň o dni Páně můžeš strávit pár hodin. Musím s tebou něco probrat a je to důležité.“

V kostele jsem nebyla od chvíle, kdy mi bylo čtrnáct a konečně jsem vyhlásila nezávislost a odmítla tam dál chodit. „Fajn, dorazím v neděli.“

„Dobře. Až Allegru uvidíš, nezapomeň jí pogratulovat. Ta trofej ji stála spoustu dřiny.“

Byl to přímý zásah, až jsem sebou trhla. Tvářila se, jako bych nevěděla, jak se chovat k vlastní dceři. „Samozřejmě.“

Rozloučily jsme se a zavěsily.

Zhroutila jsem se na stůl. Z toho napětí se mi svíral žaludek a hrudník tak, až jsem nemohla dýchat. Ne, nedovolím, aby se to stalo znova. Ten minulý záchvat musel být jen mimořádná událost. Příliš velký stres, příliš málo spánku, příliš mnoho šálků kávy. Tu ochromující úzkost, která se minulý týden zmocnila mého těla a srazila mě na kolena, kde jsem jen lapala po dechu, jsem dokázala vysvětlit tisíci důvody. Díkybohu k tomu došlo ve chvíli, kdy jsem byla sama v kanceláři, kde se o tom nikdo nedozví. Avšak dokonce i nyní se mi jen při pouhém pomyšlení, že se znova zhroutím, sevřelo celé tělo děsem.

Zavřela jsem oči a snažila se uklidnit bušící srdce. Několik šílených okamžiků jsem nemohla dýchat a snažila se nezpanikařit, pak mi však do plic pronikl vzduch a já vděčně lapala po dechu.

Co se to se mnou v poslední době děje? Vždycky jsem se pod tlakem cítila jako ryba ve vodě, ale snad mi ta zakázka pro Lexi’s Lemonade dělala větší starosti, než jsem myslela. Možná, že až tomu věnuji potřebný čas a tu kampaň si zajistím, tyhle absurdní záchvaty přestanou.

Ano, teď je prostě jen udržím pod kontrolou. Poslední dobou po nocích zírám do stropu a dělám si starosti. Moje tělo se začínalo bouřit, na což jsem neměla čas. Příští měsíc si zajdu k doktorovi a dám se dohromady. Všechno bude v pořádku.

Popadla jsem lahev vody a spolkla pár doušků, zatímco se mi v hlavě pořád honila matčina slova. Kdyby věděla o mých záchvatech úzkosti, byla by ten první, kdo nadšeně prohlásí já ti to říkala, a nejspíš by mi připomněla moje odmítavá slova o tom, že se nebudu zabývat zdravím a vzhledem místo staromódní prací.

Dokonce i v pětasedmdesáti byla moje matka krásná a měla pružnou hladkou kůži nádherného olivového odstínu; husté vlasy, kdysi uhlově černé, které už ale zešedivěly; a pěknou štíhlou postavu, která ani s pokročilým věkem nenabývala na váze. Na svůj vzhled byla pyšná a neustále řešila moje vlasy nebo žadonila, ať nosím make-up.

Žádný z matčiných pěkných rysů jsem nezdědila. Vlasy jsem měla zplihlé a rovné jako hřebíky, proto jsem začala nosit krátký střapatý módní sestřih. Ani všechny mé pokusy o jejich zvýraznění nevedly k tomu, aby se špinavě blond prameny třpytily, investovala jsem však do špičkového kadeřníka, takže barva měla alespoň nějaké odstíny. Oči jsem měla obyčejné hnědé. Nebyly hnědé se zlatými tečkami, ani neměly temnou hloubku, která by jim dodávala na záhadnosti. Byly prostě jen kalně hnědé.

Většinou mi to bylo jedno. Záhy jsem si uvědomila, že nebýt tak krásná jako moje matka je výhoda. Díkybohu jsem měla pěknou pleť a stavbu kostí, což stačilo na to, aby bylo možné mě pokládat za přiměřeně hezkou. Jelikož jsem měla průměrnou výšku i váhu a nebyla jsem ani příliš oplácaná, ani příliš vychrtlá, mohla jsem se oblékat nejrůznějším způsobem podle toho, na jakého člověka jsem chtěla zapůsobit. Nebyla jsem dost krásná na to, aby to přitahovalo muže nebo na mě ženy žárlily, a ani dost neatraktivní, abych se cítila nepříjemně. Už v mládí jsem se naučila stavět na svých nevýhodách a umění, co zdůraznit a co potlačit, od šatníku až po způsob mluvy, až jsem nakonec dosáhla dokonalého vzhledu úspěšné manažerky. Manželství nikdy nepřišlo na pořad dne, ne, když v sázce byla smysluplná vzrušující práce, peníze a cestování.

Táta by to chápal. Zpovzdálí by jásal při pohledu na to, jak jeho jediná dcera dosahuje v tomto vražedném odvětví vrcholu. Stejně jako já vždycky toužil po úspěchu a většinu času trávil budováním vlastní firmy. Od všeobecné stavební praxe přešel ke stavění domů a nakonec si vybudoval malý tým a hvězdnou reputaci. Říkával mi, že mám dodržovat rozpočet a termíny, a klienti se pohrnou.

Máma si neustále stěžovala na to, že táta není doma a nepřetržitě pracuje, ale ona byla jediný člověk, co to nechápal. Já jsem věděla, že mi chce dát lepší příležitost. Nechal mě nahlédnout do světa, který – pokud budu dost chytrá a cílevědomá, abych po té příležitosti skočila – nezná hranic. Říkával mi, že jsem přesně jako on – narodila jsem se s touhou v očích a toulavýma nohama a vždy budu hledat něco víc. Nikdy se nesnažil potlačovat mé sny nebo mi vnutit pocit, že chci příliš. Rozuměl mi.

Ach, bože, jak moc mi chyběl. Jeho smrt představovala hroznou ztrátu, s níž jsem se stále nedokázala vyrovnat, a myslela jsem na něj hlavně po nocích, kdy jsem neměla nikoho, kdo by mé pochybnosti zahnal. Infarkt nám ho vzal nečekaně a rychle, ale nejhorší na všem tom žalu bylo vědomí, že si nikdy nemohl pochovat vnučku. Allegru by zbožňoval.

Ta myšlenka mě přiměla sáhnout po telefonu a zavolat dceři.

Když to nezvedla, věděla jsem, že má na mě vztek.

Zase jsem porušila slib.

Zahltil mě známý pocit viny, ten úder jsem však přijala jako zkušený boxer, neboť už jsem znala všech těch tisíc způsobů, kdy jsem jako matka selhala. Když byla malá, bylo to o tolik jednodušší. Jistě, nedostatek spánku a neustálé vyčerpání nebylo nic příjemného, ale návraty domů, kde na mě čekaly její chichotání a nezastřené zbožňování, mi to vše vynahrazovaly. Většinou jsem jí dokázala dávat to, co potřebovala. Lahev. Pokrývku. Vyměnit plenky. Hrát si s ní. Jídlo. Bylo to jako seznam, kterým jste se měli řídit a který zajišťoval vysokou míru úspěchu a bezmeznou lásku.

A teď?

Ani jsem si nedokázala vzpomenout, kdy naposledy na mě pohlédla a neměla v očích naprosto nezastřený hněv. Jako bych osobně dělala všechno, co jen mohu, abych jí zničila život. Bez ohledu na to, co jsem zkusila – tresty, být její kamarádka, ignorovat její špatné nálady, snažit se jí poradit – všechno bylo špatně. A nejen trochu. Každý den jsem své selhání slyšela v jejím hlase, z něhož odkapával jed, nebo viděla v jejích očích, které na mě kdysi hleděly se zbožňujícím výrazem, nyní ovšem jen s chladným odsouzením.

Vždy si s babičkou byla velice blízká a ráda ji navštěvovala nebo k ní chodila vařit. Možná, že čas strávený s mou matkou Allegře prospíval, zvláště když já jsem poslední dobou trávila tolik času v práci. Na Allegru by nikdo nenaléhal, k ničemu by ji netlačil ani ji nevyslýchal – moje matka na takové věci nevěřila. Přinejmenším pokud šlo o její vnučku. Velice ráda ji obskakovala, rozmazlovala a hýčkala a Allegra si užívala každičký okamžik.

Musela jsem si přestat dělat se vším takové starosti. Měla jsem dobré postavení a získala jsem ho vlastním úsilím, kázní a tvrdou prací. Až bude Allegra starší, nakonec pochopí, čeho jsem dosáhla, a bude na mě pyšná. Při zpětném pohledu si konečně uvědomí, že díky tomu, že jsem se snažila za nás obě, dostala větší příležitost změnit svět.

Nehodlala jsem svých rozhodnutí litovat.

A nehodlala jsem selhat.

KAPITOLA 2

Allegra

Stála jsem se svými dvěma nejlepšími kamarádkami Bonnie a Claire před střední školou Riverview Academy. Na sobě jsem měla naši směšnou uniformu – krátkou sukni a halenku – a vychutnávala jsem si čerstvý vzduch, než se budeme muset vrátit dovnitř na další hodinu. Dopoledne jsem měla jen jednu přestávku.

„Uvidíme se v pátek večer na té párty po běžeckých závodech?“ zeptala se Bonnie a znova si přejela rty červenou rtěnkou, zatímco kontrolovala svůj obraz v kapesním zrcátku. „Protože tam bude ten nový kluk a je fakt S-E-X-Y.“

Claire trhla hlavou a přehodila si dokonalé blond vlasy za rameno. „Není tak sexy,“ prohlásila. „Rozhodně to není žádný sportovec. Možná by mu bylo líp s Allegrou. Ta vždycky byla na vědátory.“

„Už mluvil s tou courou Debbie,“ navázala Bonnie. „Víte, že si ráda začíná s nováčky, než si můžou vybrat ostatní.“

„Allegra je mnohem hezčí a má úroveň,“ poznamenala Claire. „Měla bys to zkusit. Kluci zbožňujou, když je holka pozve na schůzku.“

„Tys nikdy žádného na schůzku nepozvala,“ vypískla Bonnie.

Claire obrátila oči v sloup. „Čekám na toho pravého. Hele, viděly jste ty nové šaty od Gucciho, které právě pustili z přehlídkového mola? Už jsem mámu poprosila, ať mi je koupí na školní ples.“

„To snad ne! Sakra – moje matka mě nikdy nenechá nosit to, co chci. Tvoje a Allegřina máma jsou super. Já si budu muset vzít loňské šaty od Very Wang. Co si oblíkneš ty, Allegro?“

Mě už rozhovor nudil k smrti. Opět jsem měla ten zvláštní pocit, jako bych se nacházela mimo tělo, které nechce být uvězněno v malém městě plném boháčů. Ovšem jako obvykle jsem přepnula na autopilota a odpověděla. „Ještě nevím. Rozmyslím si to později.“

„Ale nečekej moc dlouho, jinak Claire vykoupí všechny dobré kousky. Hele, kdo je to?“

Sledovala jsem, jak ke škole přijíždí vybledlý sportovní vůz dodge a zůstává stát přímo před námi. Z okénka vystrčila hlavu dívka se zářivě růžovými vlasy a kroužkem v nose. Přejela pohledem všechny ty parádní šaty, hnědé mokasíny a dlouhé vlnité vlasy, protože nedejbože aby dívka měla krátký sestřih.

Panebože. Znala jsem ji. Byla to Freda.

Setkala jsem se s ní na párty, na kterou jsme s kamarádkami vyrazily minulý týden poté, co jsem je uprosila. Byla tam směska lidí z různých středních škol a obvykle jsme na takové akce nechodily, ale já zoufale toužila po změně. Z jejích růžových vlasů, otrhaných džínů a úžasné vytetované krvácející růže na rameni jsem byla nadšená. Myslela jsem, že to bude nějaká mrcha, ale nakonec jsme se na chvíli zapovídaly. Představila mě svým kamarádům Davidovi a Connorovi, kteří se zdáli být vážně bezva. Chodili na veřejnou střední školu pár bloků od Riverview. Příjemně jsme si povídali, než dorazily moje kamarádky a naléhaly, ať odejdeme, protože je to tady samá chátra. Omluvila jsem se, nicméně jsem předpokládala, že po takové mizerné poznámce už se mnou nebudou chtít nic mít.

„Ahoj,“ pozdravila mě a kamarádky ignorovala. „Co děláš?“

Bonnie s Claire to ohromeně sledovaly. Poprvé po dlouhé době mi tělem projelo vzrušení. „Čekám, než se vrátím zpátky dovnitř.“

„Chystáme se vyjet si na zbytek dne ven. Chceš se přidat?“

Čekala, co odpovím, a já na ni hleděla. Ze sedadla řidiče se naklonil Connor a s úsměvem mi pokynul. „No tak, bohatá holko. Pojď si s námi hrát.“

Neurazila jsem se. Nevšímala jsem si toho, jak Bonnie zalapala po dechu, přitáhla jsem si batoh výš na rameno a rozhodla se. „Pojedu s nimi. Kryjte mě. Když se někdo zeptá, šla jsem domů, protože mě bolí břicho.“

Claire spadla brada. „Děláš si srandu?“ sykla. „Nemůžeš s nimi jet. Znásilní tě nebo unesou nebo tak něco. Je to chátra!“

Po páteři mi projel chlad. Claire jsem znala už roky, vyrůstaly jsme spolu a každým dnem jsem ji měla ráda o něco méně. Vždycky byla ve škole vůdce a všichni žárlili na to, že jsem její kamarádka. Ale někde pod tím vším jsem věděla, že Claire je prostě zlá. „Budu v pohodě. Zavolám ti později.“

„Allegro!“

Dveře auta se otevřely a já naskočila na zadní sedadlo. Connor hlasitě zavýskl, vyrazil a nechal kamarádky stát s otevřenou pusou u obrubníku. Opřela jsem se, podívala se na třetího člena party Davida a projelo mnou vzrušení. „Ahoj,“ pozdravila jsem ho.

„Ahoj,“ odpověděl.

Jeli jsme mlčky, Foo Figthers řvali a všichni kromě mě si zapálili.

S těmi svými piercingy a tetováními mezi moje kamarády vůbec nezapadali. Vsadila bych se, že neběhají, nehrají tenis ani neplavou, ani nedělají nic s podobným nádechem konformity. To jsem dneska potřebovala. Jistě, nejspíš ode mě bylo nezodpovědné vyrazit si s lidmi, které neznám. Mohli spát s každým, kdo se namanul, brát drogy a nestarat se o známky nebo plánování budoucnosti. Ale byli zatraceně opravdoví. A já to potřebovala tak moc, že mi začínalo být jedno, jaké to může mít následky.

„Chceš?“ zeptala se Freda a vyklepala z krabičky marlborku.

Nedokázala jsem myslet na nic jiného než na ty příšerné televizní reklamy a lidi v nich, kteří měli v důsledku kouření jen jednu plíci nebo odstraněné hlasivky. Matčin monotónní hlas mi v hlavě neustále dokola přehrával nesmyslná slova jako pitomé, rakovina a zničíš si život. Pevně jsem zavřela oči a všechny ty myšlenky potlačila.

„Jasně.“ S divoce bušícím srdcem jsem si vzala cigaretu a Freda mi ukázala, jak šlukovat, aniž by mě přitom zesměšňovala. Po několika zakašláních jsem na to konečně přišla. Nechala jsem kouř usadit se a pak ho vydechla. Moc se mi to nelíbilo, měla jsem však příjemný pocit, že dělám něco, co by matku naštvalo. Její hlas s každým vyfouknutím slábl.

„Tak kam?“ vykřikl Connor, který dokázal zároveň řídit, psát na mobilu a kouřit. Měl dlouhé černé rozcuchané vlasy, špičatou bradu a šatník z černých triček a džínů. Byl sexy tím drsným, neupraveným způsobem a já se nedokázala rozhodnout, jestli se mi líbí, nebo ne. Nejdřív jsem myslela, že chodí s Fredou, ale teď už jsem věděla, že na chození ani jeden z nich nevěří. Díkybohu. Už bych nezvládla další hovadiny o tom, kdo je s kým a kdo je dostatečně bezva, aby se s ním dalo chodit, a kdo ne. Poté co mi Ryan Thomas, jedničkář a běžecká hvězda, zkusil u Bonnie doma strčit ruce pod sukni, jsem měla dost toho pohybovat se ve správné společnosti. A co bylo ještě horší, když jsem se pokusila Bonnie a Claire vylíčit, co udělal, vážně mi vynadaly, že o něj nemám zájem, a utahovaly si ze mě, že jsem panna. Jako bych se toho snad někdy chtěla vzdát pro nějakého pitomce.

„Táta je tenhle týden pryč. Můžeme jet k nám domů,“ nabídl David. Prohlížela jsem si ho, jeho rozcuchané hnědé vlasy, tmavé oči a jizvu, která se mu táhla do poloviny pravé tváře. Byl z nich nejtišší, přemýšlel, než něco řekl, ale řeč těla měl trhavou, jako by byl neustále nervózní z toho, na co může narazit.

Chvíli jsme pokračovali v cestě a pak zabočili k domu, jenž vypadal, že potřebuje trochu láskyplné péče. Pozemek byl zarostlý plevelem a veranda jako by se propadala. Dům měl špinavě hnědou barvu a pár šindelů chybělo, nicméně už se mi líbil víc než ten náš. Někdy jsem měla pocit, jako bych žila v muzeu plném nábytku, na který se nemůžu posadit. Podlahy byly příliš holé a stropy příliš vysoké a já si pravidelně připadala zatraceně osamělá. Kdykoli bych dala přednost zabydlenému domu.

Vešli jsme dovnitř přímo do obývacího pokoje se špinavým béžovým kobercem a velkou sedačkou se semišovým potahem v barvě čokolády. Kromě toho zde stála jen ošoupaná kožená pohovka, konferenční stolek, dvě jednoduché lampy a velká televize. Dům byl cítit kávou, cigaretami a slaninou. O pár dveří dál jsem v krátké chodbě zahlédla malou kuchyňku. Stěny pokrývaly nejrůznější zarámované desky, které vypadaly, jako by šlo o nějaká důležitá ocenění.

Dave zamířil do kuchyně a vrátil se zpátky s lahví vodky a půllitrem pomerančového džusu. Freda přinesla skleničky a všichni jsme se usadili na sedačce. Objevily se další cigarety, zatímco Freda nalévala štědré porce tekuté snídaně. Zvedla jsem nohy na sedačku a váhavě usrkla vodku. Už jsem vodku i rum pila, ale nikdy ne tak brzy a tolik.

Freda spolkla doušek, dala si nohy na stůl a zašklebila se na mě. „Tak o tomhle je život,“ prohlásila. „Chci říct, k čemu nám kdy bude podělaná algebra? A koho zajímá, jestli víme, kdo byl třicátý devátý prezident? Nemůžu se dočkat, až začnu pracovat na plný úvazek a skutečně žít.“

Connor si dal nohu přes nohu a přikývl. „Jo, o světě se toho můžeš naučit víc tím, že si čteš knihy a mluvíš s lidmi. Politika je na hovno. Ovzduší nás zabíjí. Lidi jsou chamtiví zmetci. Nejlepší je najít si vlastní potěšení.“

David poklepával prsty na okraji sedačky a mlčky pil. Automaticky jsem k němu stočila pohled a uvažovala, proč mě určitým způsobem fascinuje. Vypadal, že o něčem hluboce přemýšlí, ale svoje myšlenky jen tak nevykládal nahlas jako Freda a Connor.

„Allegro, co chceš dělat, až tě propustí z vězení? Stát se členkou country klubu? Mít hromadu dětí a provdat se za nějakého pracháče?“ zeptala se Freda.

Pokrčila jsem rameny a její otázka mě nijak neurazila. Svým způsobem dávala smysl. Mysleli si, že jsem jiná než oni, a stále ještě mi neporozuměli. Ani já si ještě neporozuměla. „Nevím. Moje máma je ohledně mých známek vážně přísná. Pořád mě tlačí na vysokou a chce, abych si budovala kariéru. Vypadá to, že kdybych se zamilovala a chtěla děti dřív, než mi bude dvaadvacet, zešílela by a považovala by mě za nějakého ztroskotance. Proč si nemůžu sama rozhodovat o tom, co chci?“

Freda obrátila oči v sloup. „Chápu. Chtějí, abys byla přesně jako oni – jako nějaký minirobot – ale nedělala nic z těch špatných věcí, které dělali oni, když byli mladší. Chtějí, abys žila život, který sami neměli.“

Ucukla jsem. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela, byl to však bystrý postřeh. Máma říkávala, že snila o tom, že mi poskytne příležitosti, které sama nikdy neměla, ale když se mnou nikdy nic nedělala společně, tak co na tom záleželo? Neměla dokonce ani čas se zamilovat a vdát. Vlastně byla pyšná na to, že nemám skutečného tátu. Narodit se pomocí umělého oplodnění – pomocí nějakého náhodného chlápka z katalogu – stálo za prd. Bylo to ponižující a divné a připravila mě o právo na otce – nebo alespoň o právo truchlit, že tady můj otec není.

„Taková je tvoje máma?“ zeptala jsem se Fredy a potáhla z cigarety. Pálilo mě v krku, ale začínalo mi to chutnat.

„Jo. Bývala nějaké velké zvíře v bance. Mluvila o Wall Street a tak, ale nechala toho, aby mohla mít děti. Teď je nešťastná a chce, aby se ze mě stal nějaký zázračný finančník.“ Freda zavrtěla hlavou a zasmála se. „Je naprostej cvok.“

„U nás doma to samý,“ přidal se Connor. „To je pořád národní testy a blížící se přijímačky. Táta si myslí, že jsem něco, co nejsem. Nemám v úmyslu nechat se polapit v nějaké práci, co nikam nevede, a bez jediného dne volna, jen proto, abych dostával výplatu. Kašlu na to.“

„A co budeš dělat?“ zeptala jsem se zvědavě.

„Nic. Žít. Přemýšlet o věcech. Vždycky jsem si myslel, že by bylo fajn pracovat na jachtě nebo na výletní lodi. Slyšel jsem, že tam dobře platí.“

Freda se zachichotala. „Chceš cestovat a užívat si volno, ne být námezdní síla.“

„To je fuk.“

Obrátila jsem se k Davidovi. „A co ty? Jsi si s rodiči blízký?“

David na mě chvíli bezvýrazně zíral. „Jaký děcko si je s rodiči blízký?“ odpověděl posměšně.

„Davidův táta byl slavný muzikant,“ vysvětlila Freda. „Nechce, aby David šel v jeho stopách. Většinu času trávil na cestách a manželka mu už před nějakou dobou umřela, takže má pocit viny a teď se snaží syna zachránit před stejnou budoucností. Samé sex, drogy a rokenrol.“

David po ní střelil podrážděným pohledem. „Dík, že ses podělila o můj životní příběh.“

Freda se zazubila. „Není zač.“

Teď všechny ty zarámované desky začaly dávat smysl. „A ty jsi muzikant?“

Na okamžik se v jeho hnědých očích cosi zatřpytilo, emoce, kterou jsem nedokázala pojmenovat. „Hraju na kytaru,“ připustil zdráhavě. „Napsal jsem pár písniček. Nic extra.“

„Blbost,“ prohlásil Connor. „Máš talent, chlape. Už ti to povídám kdovíjak dlouho.“

David pokrčil rameny. „V tomhle městě není kde hrát. Až našetřím dost peněz, vypadnu odsud.“

„To je náš plán na léto,“ vysvětlila Freda. „Connor od táty dostal obytný vůz, tak vyrazíme na cesty. Mrknem na pár míst, kde žijou umělci, možná zajedem i do velkého města. David bude hrát v klubech a já možná číst poezii.“

„Ty píšeš?“ zeptala jsem se překvapeně. Vypadala spíš na rockerku.

„Jo, píšu už odmalička. Jenom jsem nepotkala nikoho tak zajímavého, abych se s ním o ty svoje hovadiny podělila.“

Connor se ušklíbl. „Jsme přímo tady. Snažíš se nás urazit?“

Obrátila oči v sloup. „Vy dva se nepočítáte.“ Najednou otočila hlavu a ukázala na mě. „Hele, co kdybys jela s náma? To bych pak netrčela v obytňáku s dvěma smraďochama sama.“

Překvapeně jsem vyvalila oči. Sotva jsem je znala, a oni mě přesto zvali, ať se s nimi v létě vydám na cesty. Pokrčila jsem rameny ve snaze tvářit se, jako že o nic nejde, než mě kluci odmítnou. „Díky, ale to by nás určitě bylo moc.“

David přimhouřil oči. „Místa je dost. Jestli chceš jet.“

„Já jsem pro,“ ozval se Connor. „Víc lidí je větší sranda.“

„Vidíš? No tak, co jiného chceš letos v létě dělat? Sehnat si nějakou mizernou práci? Studovat? Vysedávat v country klubu?“ zeptala se Freda. „Tohle může být tvoje jediná příležitost podívat se, jak to vypadá tam venku, a udělat to, co chceš ty. Ledaže si myslíš, že se tvoje máma zcvokne a nedovolí ti to.“

V létě mi mělo být osmnáct – půjdu do posledního ročníku – a neměla jsem ani ponětí, kdo jsem. Netušila jsem, na jakou vysokou chci nastoupit, čím chci být, nebo dokonce ani to, z čeho bych byla šťastná. Jistě, měla jsem dobré známky a solidní skóre ve standardizovaných testech a s máminými konexemi si budu moct mezi vysokými slušně vybrat. Ale to, že jsem chytrá, ještě neznamenalo, že vím, co chci studovat. Kéž bych se mohla sama rozhodovat, aniž by mě někdo k něčemu tlačil.

To jediné, co jsem skutečně milovala, bylo vaření. Milovala jsem tvořit nová jídla a učit se, jak jednotlivé ingredience v jídle dohromady fungují. Nonni mě naučila, jak připravovat čerstvé těstoviny, péct chleba a udělat omáčku, ale pokaždé, když jsem nadhodila, že bych mohla udělat kariéru v oblasti vaření, máma začala vyšilovat. Nakrčila nos a sdělila mi, že nemám tušení, o čem mluvím. Myslela si, že tenhle obor pro mě není dost na úrovni a že to mám v životě dotáhnout daleko. Jako třeba stát se ve vlastní firmě výkonnou ředitelkou, která sedí zamčená v kanceláři a vydělává peníze, aby se tak ocitla v pasti neustálého nakupování nových věcí.

Čekala, že budu chodit na nějakou prvotřídní vysokou a zařadím se. Představa, že bych toto léto strávila po svém, ve mně bublala jako šampus. Vždycky jsem dělala všechno, co matka chtěla. V červnu mi bude osmnáct a budu z právního hlediska dospělá. Mohla by mi v tom skutečně zabránit? Hlavou se mi divoce honily myšlenky a náhle jsem věděla, že to udělám. Poprvé udělám to, co chci já.

Už dlouho jsem se necítila tak příjemně jako s touhle partou. Mezi kamarádkami jsem si připadala pod tlakem, abych byla někým jiným, kdo zapadne. S mámou jsem měla pocit, že si mě nevšímá a že jsem polapená v jakémsi ideálu, který si ona představuje. Možná bylo konečně načase činit vlastní rozhodnutí.

„Jasně, proč ne?“

Freda zavýskla. „No, tak to je myslím čas, abychom tuhle párty trochu vylepšili,“ prohlásil Connor a tleskl. „Je to pořád tam, kde předtím?“

David přikývl. Najednou se ke mně otočil. „Kouříš trávu?“

Udělala jsem to jen párkrát, protože jsem vždycky měla strach, že když si dám příliš, začnu vyvádět, ale představa, že přestanu přemýšlet, byla příliš lákavá. Já jsem pořád něco řešila a dělala si starosti a teď jsem chtěla chvilku klidu. Většina matek mých kamarádek brala xanax nebo valium a Bonnie i Claire jim je pravidelně kradly a pak byly rozjařené, ospalé nebo jako opilé. Jejich rodiče byli pokrytci – vřískali, že jejich děti nesmí brát drogy, zatímco sami nedokázali začít den bez toho, aby si pomohli malou bílou pilulkou.

„Párkrát ano,“ přiznala jsem.

David mi hleděl do očí. „Nemusíš kouřit, jestli nechceš.“

V mé hrudi něco povolilo. Moje kamarádky na mě rády tlačily, abych podváděla při testu nebo abych ho Ryanu Thomasovi vykouřila, protože přece o nic nešlo, ale tady jsem byla s lidmi, kteří neřešili, co se rozhodnu udělat nebo neudělat.

Usmála jsem se na něj. „Chci.“

„Nevadí ti, že zbytek dne vypustíš?“

Po škole jsem měla běžecký trénink. Pátou hodinu jsme psali test z angličtiny. Jestli ze školy zavolají, bude máma šílet a kamarádky budou mít vztek, protože jsem se vykašlala na tým a naštvala trenéra, mně to však bylo jedno. Tělem se mi šířilo vzrušení, jako bych se cítila živější. Slíbila jsem nonni, že k ní zajdu na večeři, ale dám si pozor, abych měla dost času se vzpamatovat. „Jo, v pohodě.“

Freda mi ukázala vztyčený palec a Connor se vrátil s bongem a pytlíkem na svačinu plným trávy a položil je na ošoupanou pohovku. Freda začala vykládat o tom, kam v létě pojedeme a co budeme dělat, a David pustil hudbu a chvíli bylo všechno vážně, vážně fajn.

KAPITOLA 3

Sophia

Tiskla jsem si ruku na břicho a snažila se příliš sebou kvůli té nafouklé bublině bolesti, která se tam ukrývala, necukat. Zhoršovalo se to, až tak, že antacidy ani nekořeněné jídlo už nepomáhaly. Myslela jsem, že je to infekce močového měchýře, ale sulfurové tabletky také nezabraly. Vzpomněla jsem si na svou doktorku, která nechala udělat spoustu testů, aby měla jistotu a zároveň dostala víc peněz. Už se zmínila, že dalším krokem bude endoskopie. Celý život jsem prožila při relativně dobrém zdraví a s každou další dekádou byl stále víc vidět zhoršující se stav masa, kostí i krve. Můj zvyk všechno popírat a má touha věřit, že jsem pořád mladá, se nejen pod tíhou neustálé hlodající bolesti, ale i kvůli jakémusi instinktivnímu tušení, že jsem skutečně nemocná, které jsem se pokoušela co nejvíc potlačovat, konečně zhroutily.

Ještě jsem nevěděla, jak moc jsem nemocná. Možná jsem to ani vědět nechtěla. V pětasedmdesáti jsem stále měla různé možnosti léčby, nebo jsem se možná vracela ke svým dramatickým způsobům a byl to jen žaludeční vřed. Napadlo mě, jestli se i ostatní staré ženy cítí podobně – uvězněné ve stárnoucím těle, nicméně s myslí stále plnou možností. Byl to krutý rozpor. Z čeho jsem však byla skutečně nešťastná, bylo, že jsem neměla nikoho, s kým bych si o tomto fenoménu mohla pořádně promluvit.

Většina mých přátel se nerada pouštěla do filozofických rozhovorů o smrti – těla nebo mysli nebo mladšího já. Ke štěstí jim stačilo klábosit o nemocech a lécích a představě nebe, které v nich vyvolala víra, čemsi jako duhovém mostu pro zvířata. A přestože jsem se osobně nemohla dočkat, až se setkám se svým bíglem Bagelem nebo s manželem, který mi neustále chyběl, nebyla jsem připravená tu teorii otestovat.

Ne, na zemi se mi zatím líbilo.

Zvlášť když tady bylo třeba udělat tolik práce.

Pohlédla jsem na svůj iPhone a opět zatoužila po staromódním telefonu se skutečnými tlačítky, na kterém nebylo možné napsat pár slov komukoli na světě, kdo si pak mohl udělat jakýkoli závěr, protože neslyšel tón vašeho hlasu. Teplý duben byl v ročním období, kdy matka příroda obvykle mívala premenstruační syndrom a nemohla se rozhodnout, jestli na nás seslat sníh, déšť, nebo pětadvacet stupňů. Potřebovala jsem si pár věcí promyslet a rozhodnout se, co udělám. Nejlepší bude jít na zahradu, kde můžu zároveň udělat něco užitečného.

Beze spěchu jsem si oblékla červenou zástěru s květinovým vzorem, kterou jsem ráda nosila, protože měla čtyři kapsy a snadno se zapínala vepředu. Slamák se širokou krempou visel na háčku vedle zadních dveří. Naplnila jsem lahev na vodu a prošla malou prosluněnou žlutou kuchyní a ven dveřmi se sítí proti hmyzu, jež při zavírání skřípaly. V krabici s víkem, kterou jsem měla položenou na lavičce, se ukrývalo zahradní náčiní s gumovými rukojeťmi a širokými držadly, pokryté zaschlou hlínou. Zjistila jsem, že po pár hodinách dostávám kvůli artritidě křeče do rukou a prsty se mi v kloubech divně prohýbají, až mi z toho při bližším pohledu běhá hrůzou mráz po zádech. Občas jsem měla pocit, jako by mi některé části těla ani nepatřily, jako by se na mně náhle objevily a moje skutečné části si vzaly jako rukojmí. Nejhorší bylo, když jsem se sprchovala a zahlédla se v zrcadle nahou. Stála jsem a zírala na ochablé tělo, které kdysi bylo pevné a zářivé, a s nechutí jsem vnímala povislá prsa a měkké vrásčité břicho. Bývala jsem pyšná na to, jak jsem pořád upravená, lakovala jsem si nehty na nohou a každý den se holila, ale po Jackově smrti už mi to nepřipadalo tolik důležité.

Natáhla jsem si zahradnické rukavice, naplnila chrpově modrou konev a odvlekla jsem náčiní ke čtvercovým záhonům plným rašících zelených lístků, občas narušených barevným chomáčem. Pomalu, metodickými pohyby, jsem si klekla na podlouhlý polštářek a začala si prohlížet rostliny a byliny. Slunce mě skrz bavlněnou látku hřálo do zad a do uší mi pronikal nádherný příval zvuků jara. Vítr ve větvích stromů, škrábání veverky, křik ptáků, třepotání křídel ve větru, to všechno dohromady mě uvedlo do jakéhosi hypnotického stavu, po němž jsem toužila, neboť to zřejmě byla jediná chvíle, kdy jsem měla jasné myšlenky. Už jsem moc nespala. Truchlila jsem pro dobu, kdy jsem věřila, že spánek se mnou zůstane navždy – když byla Frannie malá a Bagel chtěl v šest ráno vyvenčit, byla to vzácná komodita, které jsem nikdy neměla dost. Ležela jsem na načechraném polštáři a snila o dni, kdy si dopřeju devět či deset hodin spánku. Dala bych cokoli za to, aby se mi schopnost spát vrátila, jenže ta zmizela se všemi dalšími dobrými věcmi.

Kopala jsem, vytrhávala plevel a začala připravovat půdu na další dávku zelených fazolek. Růžový trpaslík, kterého mi Frannie darovala ve druhé třídě, na mě mrzutě zíral jako starý přítel. Bagel měl ve zvyku na něj vrčet a štěkat, jako by měl strach, že ožije, a mně se divoce sevřely útroby steskem po něm, až mě to překvapilo. Byl to hodný pes, s křivým uchem a potrhlým výrazem, který mě rozesmával. Když se Frannie odstěhovala, za mnou chodil z místnosti do místnosti, jako kdyby cítil, že už se o něj můžu starat jenom já. Smutek byl v tomto směru zvláštní. Ve chvíli, kdy jste se domnívali, že už jste ho překonali nebo se s ním alespoň smířili, vás za teplého slunného odpoledne v zahradě praštil do hlavy v okamžiku, kdy jste to nečekali, a pak se díval, jak krvácíte.

Chvíli jsem pracovala a přemýšlela o nepodstatných věcech, jako že musím připravit ingredience na večeři s Allegrou nebo jestli dnes večer dávají Když hvězdy tančí  – vždycky se mi pletlo, který je den – až byla moje mysl nakonec dostatečně silná na to, aby se začala zabývat důležitějšími problémy.

Moje děvčata měla potíže.

Cítila jsem to, stejně jako jsem cítila, že v mém těle roste cosi zkaženého. Po rozhovoru s Frannie jsem si uvědomila, že jsem se zase vyjádřila špatně. Vždycky jsem si myslela, že narození dítěte mi přinese jakousi moudrost, jež mě bude dál vést. Mateřství bylo složité bludiště zklamání a selhání, okořeněné příležitostnou vlnou čisté lásky, díky které to všechno stálo za to.

Jak mohla věřit, že nejsem na její úspěchy pyšná? Byla chyba dělat si starosti, že všechen čas věnuje snaze dosáhnout úspěchu a že jednou bude litovat toho, že si neudělala dost času na vlastní dceru? Neodsuzovala jsem ji. Chtěla jsem, aby měla všechno. Když jsem ji viděla naposledy, připadala mi napjatá a nervózní. Chovala se nejistě a nesoustředěně, jako by se něčeho bála. Byly pro ni ztráta kontroly nebo přiznání, že je jenom člověk, tak těžké? Co když se všechen ten stres začínal projevovat i na jejím zdraví?

Bůh ví, že Jack na tom byl stejně. Jeho láska k práci měla nakonec tak neblahý vliv na jeho tělesnou schránku, že jsme o něj přišly až příliš brzy. Moje obavy o dceru byly zcela opodstatněné. Kráčela přímo v jeho stopách.

A pak tu byla Allegra. Moje drahá Allegra, která na svou matku hleděla se stejným rozladěním, jaké jsem si pamatovala od vlastní dcery – mladická arogance, jíž bylo nejspíš třeba, aby se člověk nakonec stal nezávislým. Měla jsem štěstí, že jsme si s vnučkou blízké a že se mnou skutečně ráda tráví čas. Poslední dobou jsem však cítila narůstající hněv, zahalený v pohrdání, který v ní vůči matce zvolna sílil. Frannie to odbývala jako projev pubertální úzkosti, ale já věděla, že to má hlubší kořeny. Možná i to způsobovalo mé bezesné noci, kdy jsem zírala na strop a čekala, až vyjde slunce, a doufala, že neumřu dřív, než jim pomůžu jejich vztah napravit.

Vždycky jsi tak melodramatická, zašeptal mi do ucha povědomý hlas. Všechno spravit nedokážeš, miláčku. Tak to v životě nechodí.

Naskočila mi husí kůže, dál jsem se však soustředila na hlínu, která mi protékala mezi prsty v rukavicích. Naučila jsem se ten hlas ani silný pocit přítomnosti vedle mě nezpochybňovat. Jack mě vždycky rád překvapoval, ať už kyticí lučního kvítí, kterou natrhal někde na kopci cestou domů z práce, nebo tím, že jsme vyrazili na drahou pozdní večeři, při níž nechal přichystat tucty svíček nebo zahrát serenádu. Dávalo smysl, že se s oblibou zjevoval ve chvíli, kdy jsem to nejméně čekala.

Odsekla jsem.

Ale dokážu. Naše dcera má potíže. Musím něco udělat.

Vynořily se vzpomínky na jeho tvář. Rozesmáté modré oči s vějířky vrásek v koutcích, kulaté tváře a ústa, jež se tak ráda usmívala. Husté tmavé vlasy, které sice zbělely předčasně, ale byly nádherné a tvořily mu na hlavě einsteinovskou svatozář. Tak tvrdě a neustále pracoval, až do dne, kdy ho postihl infarkt. Jak dlouho jsem ho prosila, aby odešel na odpočinek, on si však myslel, že máme spoustu času. Další krutý žert, který vám život provede. Vezme vám jedinou osobu, s níž mohlo být stárnutí snesitelné.

Mrzí mě to, lásko. Nevěděl jsem to. Byl bych tě vzal do Itálie na životní dovolenou, jak jsem ti tolikrát sliboval.

Zabručela jsem, jenže jak jsem mohla být naštvaná na ducha? Celé roky jsem toužila navštívit vlast svých rodičů. Vždycky to byla ta velká cesta, která se jednoho dne uskuteční – až bude Frannie starší, až budeme mít víc peněz, až se to v práci uklidní a bude možné si vzít dlouhou dovolenou. Nikdy na to nedošlo. Zůstala mi jen hudba Franka Sinatry, kterou jsem si pouštěla v kuchyni, výroba domácích těstovin a sny o zvlněných toskánských pahorcích, jež jsem toužila spatřit. Chtěla jsem se nohama dotknout stejné země, po níž kdysi chodila moje matka, a slyšet ve vzduchu zpěvnou italštinu. Jednou. Vždycky jednou…

Byla to tak křehká, tak jemná myšlenka; dotkla se mé mysli jako hedvábné předivo pavučiny. Zatímco jsem zahrnovala semínka čerstvou hlínou a pořádně jsem půdu kypřila a zvlhčovala, ta možnost začínala nabývat podobu a tvar.

Zarazila jsem se s pohledem upřeným na malého červa, který se zoufale snažil zavrtat zpátky do vlhkého temného domova. A náhle mě zasáhla instinktivní představa, co musím udělat.

Vezmu svou rodinu do Itálie.

Mohla bych vyrazit letos v létě. Allegra k tomu bude mít poslední příležitost, než nastoupí na vysokou, a oslavíme tak její narozeniny. Frannie si dovolenou nevzala už roky. Budeme mít dost času obnovit rodinná pouta a znovu objevit jedna druhou.

Lopatka mi vypadla z ruky. V břiše se mi rozlil pocit vzrušení a poprvé po delší době jsem se cítila nádherně živá. Přesvědčit Frannie mi nejspíše dá dost práce. Neustále pracovala na projektech a za každým dalším se hnala se zuřivou cílevědomostí, jež nedávala prostor jiným potěšením. Pokud šlo o Allegru, třeba bude nadšená, že vyzkouší něco nového. Dobrodružství. Způsob, jak uniknout.

V hlavě mi vířily myšlenky. Podrobnosti byly stále mlhavé, ale věděla jsem, že už jsem se rozhodla. Postarám se, aby se to splnilo. Léto plné příležitostí ke změně – kterou jsme všechny zoufale potřebovaly. Prostředí překrásné země a cizí kultury bude stačit, aby nás dalo zase dohromady. Připomene jim, že kořeny, krev a rodina znamenají všechno.

Některé věci se nedají napravit změnou prostředí, lásko. Pamatuj si to.

Téměř jako varování mi vnitřnostmi projela další vlna bolesti. Přitiskla jsem špinavou dlaň na zástěru. Ale čas to dokáže. A ten nám všem můžu dát. Prozatím.

Musíš si zajít k doktorovi.

Můžou si duchové dělat starosti? Té představě jsem se usmála, zatímco jeho přítomnost pulzovala všude kolem. Na základě všech těch filmů, co jsem viděla, jsem se domnívala, že duchové s sebou přinášejí chlad, ale Jack byl jako teplý sluneční svit, jenž mě zahalil.

Zajdu. Hned po té dovolené. Slibuju.

Nechtěla jsem, aby se cokoliv včetně mého zdraví dalo využít jako výmluva, proč nejet. Chtěla jsem počkat a zjistit, jestli bude ječet, nebo mi vynadá, ale zdálo se, jako by vzduch vydechl jako vyfukující se balon, a já věděla, že je pryč.

Nikdy předtím jsem velkou cestu neplánovala, ale možná zajdu do staromódní cestovky, místo abych procházela internetové stránky a nakonec se do toho zamotala. Promluvím si s živým člověkem a vysvětlím, že to má být překvapení. Musí existovat způsob, jak je přesvědčit, jaká to bude příležitost.

V neděli. U večeře. Zařídím, aby obě dorazily – už nějakou dobu chci připravit toho krocana, co mám v mrazáku – a tam jim tu novinu oznámím. Možná bych dokonce mohla sehnat nějaké ty pěkné brožurky. Poznávací zájezd by byl perfektní. S průvodcem bychom měly vše zjištěno a navštívily bychom spoustu měst. Ačkoli bych se ráda pár dní zdržela v Toskánsku a nasála místní atmosféru. Možná bych mohla zkombinovat poznávací zájezd s krátkým pobytem.

Náhle už se mi nechtělo zahradničit. V žilách mi koloval příval adrenalinu a dodával mi energii, jakou jsem už nějakou dobu necítila, dokonce i když jsem brala ty super povzbuzující organické vitaminy, o kterých Francesca básnila. Rychle jsem posbírala náčiní a vyskočila na nohy, místo abych své staré tělo pomalu zvedla, a užívala jsem si radostný krok. Našla jsem nový cíl, větší než hrozící nemoc nebo starost o to, jak přesvědčím svá děvčata, aby se mnou vyrazila za oceán.

Tohle by mohla být nejdůležitější cesta v životě.

Vešla jsem do domu a začala sepisovat seznam věcí, které musím zařídit.

KAPITOLA 4

Allegra

Nonnin dům na mě vždy působil útulně a dodával mi pocit bezpečí, který jsem zřejmě postrádala v tom našem. Máma milovala bílou barvu, takže doma bylo všechno v neutrálním stylu a vypadalo to tam jako čerstvě napadlý sníh – čistý a nedotčený. Dokonce i když jsem měla v pokoji pěkný růžový lustr, přepychový nábytek a velkou postel se saténovým povlečením ostružinové barvy, měla jsem pocit, že je tam až moc místa. V nonnině domě to bylo jako ocitnout se v pevném objetí. Měla ráda barvy jako hnědou, zlatou a tmavě červenou a vždy tvrdila, že na bílé je vidět každá šmouha. V domě byly koberce s hustým vlasem a starý nábytek, na němž se pohodlně sedělo. Kuchyně byla vždy plná úžasných vůní jako štiplavý česnek, čerstvá rajčata, lahodná bazalka nebo citron. Dubový stůl měl kulatý tvar, takže k sobě všichni měli blízko. Nejlepší na tom byly všechny ty naskládané věci. Bylo tam uklizeno – šlo to poznat podle citronové vůně leštidla na nábytek a na rovných plochách nebyly nikdy drobky ani prach – ale našli jste tam zajímavé věci. Hromada fotografií, zabírajících všechno volné místo na stolech, obrazy na stěnách, zobrazující nádhernou italskou krajinu, kupky knih a časopisů s lesklými obálkami. V obývacím pokoji se povalovaly metry a metry barevné vlny s pletacími jehlicemi a napůl dokončené přehozy či polštáře. Police byly plné suvenýrů, jako jsou skleničky, popelníky z těžkého skla, vonné svíčky, sošky Panny Marie a svatého Františka, a památek z mámina dětství, od neumělé keramiky až po výrobky z těstovin, které dělala ve skautu.