Vztahy

7 + 1 osudových omylů

Text © Daniela Kovářová, 2021

Cover Illustration © Sára Kučíková, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7736-3

„Jsou to vztahy mezi lidmi, jež dávají životu cenu.“

Wilhelm von Humboldt

Kapitola I.

Člověk je zvíře společenské

(aneb O čem je vlastně tato kniha)

„Vidím lidstvo jako rodinu, která se sotva seznámila.“

Theodore Zeldin 

„Sliboval, že mě bude milovat celý život,“ tvrdí Eva a sáhne do kabelky pro kapesník. „Věřila jsem mu, paní doktorko. Vzala jsem si ho a vychovala mu dvě děti. A on mě teď podvede s mou kamarádkou. Jak mi to jenom mohl udělat? Co mám dělat? Jak s ním mám dál žít? Proč už mu vůbec nerozumím? To si neuvědomil, jak mě to raní? Proč vůbec nemyslel na naše děti? Co já teď s tím? Mám mu odpustit? Mám se rozvést? Anebo pomstít?“

Třicet let za mnou přicházejí klienti a svěřují mi svá trápení. Manželé, partneři, děti a péče o ně, rozvody a rozchody, vypořádání majetku, dědění, sousedské spory. Vyslechla jsem tisíce lidských příběhů a snažila se pomoct právně, protože my advokáti to tak děláváme. Právo je tady přece proto, aby lidem v jejich problémech pomáhalo. A tak jsem mnoho let sepisovala žaloby a doprovázela klienty k soudu, bojovala za jejich práva a nároky a soudní rozhodnutí pak tvrdě u soudu vymáhala. Klienti byli spokojení a já byla hrdá na své úspěchy, protože jsem většinu jejich soudních sporů vyhrávala. Klienti si to tak přece od počátku přáli – usilovali o právní pomoc a dříve či později drželi v ruce rozsudek, na kterém stály vytištěny černé na bílém tyto věty:

Manželství účastníků Evy Svaté a Adama Svatého, uzavřené před Obecním úřadem v Nebi, se rozvádí.

Nezletilá Matylda se svěřuje do péče matce, otci se stanoví výživné a právo na styk.

Podílové spoluvlastnictví k domu v Heřmanově Městci se zrušuje a celý dům se přikazuje do vlastnictví Petra, který je povinen vyplatit svému bratru Pavlovi do tří měsíců ode dne právní moci polovinu jeho hodnoty.

Dědictví po zemřelé Julii Dobrovolné se rozděluje tak, že rodinný dům se přikazuje do vlastnictví jedné její dcery, sbírka obrazů do vlastnictví druhé její dcery a hotovost na účtech jejímu manželovi.

Otec Jan Kočárník je oprávněn se stýkat se svou nezletilou dcerou od čtvrtka do neděle v každém lichém týdnu a od úterý do čtvrtka v každém sudém týdnu.

Pavel Malý se vykazuje z rodinné domácnosti na dobu dvou měsíců v důsledku domácího násilí, jehož se dopouštěl vůči své ženě a nezletilým dětem.

Matka Sylvie Krásná je povinna poskytovat otci jedenkrát za 14 dní informace o jeho nezletilém synovi Matějovi, kterého má matka v péči.

Výživné na nezletilou Hortenzii se zvyšuje na částku 3 400 korun.

Ve výčtu případů bych mohla pokračovat a každý soudní výrok by v sobě skrýval osud a příběh jednoho z mých klientů. Jenomže byla by to dobrá cesta? Byla by ta nejlepší? V posledních deseti letech praxe rodinného advokáta jsem cítila, že právo klientům vždycky nepomůže. K čemu je jim soudní rozhodnutí, když potřebují spolupráci druhého člověka? Cožpak náklonnost, respekt, úctu, přátelství či lásku lze získat soudním rozhodnutím? A pokud už soud takové rozhodnutí vydá – dá se vůbec vykonat?

Časem jsem dospěla k závěru, že důležitější než právo, paragrafy, zákony a soudní rozhodnutí jsou mezilidské vztahy. Koneckonců právě pandemie ukázala, co způsobuje, když nám scházejí. S postupujícími měsíci se stále častěji objevovaly články s nadpisy: Dětem chybějí kamarádi. Seniorům se v domech sociální péče stýská. Osamělí lidé nevidí světlo na konci tunelu.

Proč nám ubližují ti nejbližší? Proč se vztahy rozpadají? Kdo může za to, že jsme nenašli toho pravého? Nebo našli – ale nedokázali jsme si ho udržet? Může ten druhý za naše štěstí? Nebo si za ně můžeme sami? Jak to udělat?

O tom všem je právě tato kniha!

Jsou lidé, kteří nad vztahy, láskou a manželstvím již zlomili hůl, ale učinili tak příliš předčasně. Ze všech výzkumů plyne, že nikdy v dějinách jsme tolik nevěřili na lásku. Partnerské vztahy nebyly nikdy dřív tolik založeny na citech, nikdy jsme nebyli tak vzdáleni sňatkům z rozumu jako dnes.

Trocha teorie

Vztah je pouto jednoho člověka k druhému, charakteristické emocionálním nábojem. Může být jednostranný (třeba když dívka platonicky miluje amerického herce) nebo oboustranný. Vztahy se postupem času proměňují a vyvíjejí. Je-li vztah oboustranný, pak na sebe dva lidé vzájemně působí. Objektem vztahu nemusejí být jen lidé – vztah lze mít i k věci, ke zvířeti, k firmě, k aktivitě, ke společnosti, k přírodě, k planetě, kterou obýváme. Vztahy souvisejí s emocemi. A pokud jde o ně – vydržte, dříve či později se k nim dostaneme.

Vztahy mohou být kladné či záporné, anebo dokonce ambivalentní – pak v sobě nesou kladné i záporné znaménko dohromady (to je časté třeba tehdy, pokud nás někdo přitahuje a současně odpuzuje). Vztahy mohou být krátkodobé (chvilkové) nebo dlouhodobé.

Charakteristickým rysem člověka je vztahovost, tedy schopnost navazovat vztahy. Základním vztahem každého člověka je vztah k sobě samému.

Čím déle provozuji advokacii, čím větší počet lidí potkávám, tím více se utvrzuji v přesvědčení, že to, co náš život činí zajímavým, vzrušujícím, pestrým a živým, ale také bolavým, nesnesitelným, nepříjemným nebo děsivým, jsou právě naše vztahy. Svět kolem nás je těchto vztahů plný, celý náš život překypuje vztahy. Vztahy navazujeme od narození k našim rodičům či jiným prvotním pečovatelům, později se učíme vztahovosti v mateřské školce a mezi svými vrstevníky ve škole. Pak následuje období adolescence, v němž navazujeme erotické vztahy a testujeme svůj přístup k druhému pohlaví. Následuje pracovní uplatnění a profesní vztahy doprovázené vztahy k našemu okolí, k sousedům, k obci, ke státu, k vlasti, k cizím lidem, k lékařům, k neznámým kolemjdoucím.

„Nechápu to,“ říká Eva. Tolik Adama miluje, tak moc se na něj těšila. Když je v práci, sní o něm, myslí na něj a po práci se těší domů a na něho. Ale neumí s ním žít.

„Proč mi Adam tolik ubližuje? Proč si mě nevšímá? Proč se mi nevěnuje? Proč se spolu nedokážeme na ničem dohodnout? Kdysi nám stačil pohled a věděli jsme, co si ten druhý myslí. A dnes? Vůbec ho nechápu. Nevím, o čem přemýšlí, co chce, co se mu nelíbí ani po čem touží. Asi už mě nemá rád. Co budu dělat?“

Žijeme s lidmi a mezi nimi. Řekli byste, že jsme se my lidé po soužití trvajícím tisíce let naučili vzájemně si porozumět. Každý z nás žije mezi lidmi od narození, měli bychom být ve vztazích mistry – a přesto si občas nerozumíme. K řízení nejjednoduššího automobilu potřebujeme řidičský průkaz, pro výkon většiny profesí maturitu nebo výuční list, pro obsluhu každého přístroje základní školení. Jen vztahům se v žádné škole neučíme. Namítnete, že to není přesné – učíme se přece celý život, učíme se životem a kontaktem s ostatními. Ale zjevně to nestačí – nejspíš jsou naše zkušenosti nepřenosné, každý má se vztahy jinou zkušenost, žádný geniální manuál ke vztahům neexistuje. Není divu, že druhým občas nerozumíme a některým z nás se nedaří mít ve vztahu úspěch.

Polovina manželství a tři čtvrtiny partnerství se rozpadají. Dvojice spolu neumějí žít. Co děláme špatně? Proč se to děje? Máme problém v komunikaci? Nikdy v minulosti se o komunikaci tolik nemluvilo. Říká se, že jsme upovídaná generace. Stále se někomu svěřujeme, pořád spolu komunikujeme, něco vysvětlujeme. Ale umíme spolu mluvit? Ukazuje se, že nikoli. Že si vzájemně nerozumíme, ani když pocházíme ze stejného města, ze stejné sociální vrstvy, ani když hovoříme stejným jazykem.

Pojďme si hned v této úvodní kapitole říct to nejdůležitější:

Každý člověk má potřebu vztahu, uznání, lásky a prožitku.

V každém vztahu se tvoří závislost.

Závislost na vztahu je vztahová potřeba, kterou může nasytit jen nejbližší partner (manžel).

Nechci už tady být, pomyslí si Katka. Myslí si to každé ráno, každé odpoledne a každý večer. Napadá ji to už více než rok. Přesněji od jara 2020, kdy začala covidová krize.

Jeden byt, dvě místnosti, třicet metrů čtverečních samoty. Dvanáct kroků napříč. Tisíckrát projde bytem a je poledne. Ráno vstane, umyje se, uvaří si kávu a pustí televizi. Celý den tráví jenom sama. Mohla by vyjít ven, ale ulice jsou prázdné. Může telefonovat, jenže její kamarádky jsou také v důchodu, zavřené každá ve své pohodlné kleci. V televizi i v rádiu samá nákaza a smrt. Nemá co dělat, nemá s kým být, nikdo ji nenavštěvuje, zmizela radost ze života. Žádné divadlo, zákusky s kamarádkami, parky plné slunce, tržiště. Proč by se ráno oblékala? Proč by se česala, proč malovala? Není život, není pro koho, není proč.

Pomalé umírání.

Večer objedná nákup přes internet, před spaním si dá nanuk Míša, vleze do postele a pak už jen doufá, že přijde konec. Že už se zítra vůbec neprobudí. Bez lidí to není život. O samotě, zavřená v jednom bytě už tu Katka zítra nechce být. A pokud tiše a ve spánku odejde právě dnešní noci, bude to pro ni vysvobozením.

Katka bez společnosti umírá, protože je člověk. Lidé odnepaměti žili ve skupinách. Skupiny – kmeny – nebyly moc velké, všichni členové se znali, vzájemně spolupracovali a pomáhali si, mluvili spolu, slovně i neverbálně komunikovali. Vždyť i jazyk se vyvinul právě proto, aby usnadnil lidem dorozumění.

Největším trestem bývalo vyloučení člověka ze skupiny. Když se pradávný člověk dopustil prohřešku a zradil skupinu, vyhnaly jej kmen či společnost ze svého středu. Vypudily ho ze svého světa, vyštvaly ho mezi divou zvěř, kde obvykle sám zahynul.

Proč je výhodné pečovat o vztahy? Protože větší počet přátel působí jako očkování – imunizuje nás proti bolesti ze sociálního vyloučení.

Otec, matka, dvě děti – jedno větší a druhé maličké. Větší dítě ublížilo miminku.

„Jak jsi to jenom mohl udělat?“ zlobí se matka. „Běž do svého pokoje a přemýšlej o svém chování.“

Co někdy činí rodiče, když jejich dítě zlobí a odmítá uposlechnout? Trestají ho stejně jako kmenové společenství kdysi v dávné minulosti. Vykážou ho ze své společnosti. Pošlou ho do jeho pokojíčku, a ještě za ním zavřou dveře.

Muž je ve vězení, odsouzen za bytové krádeže. Se spolubydlícím se neshodne, napadne ho a v hádce zraní. Vedení věznice jeho útok posuzuje v kázeňském řízení a jako trest mu uloží tři dny na samotce.

Zpravodajské služby někdy mučí zajatce, aby jim prozradil, co ví. Fyzické mučení zajatce občas zlomí, psychické ho zlomí skoro vždycky. Fyzické násilí poškozuje jen tělo, ale psychické ničí duši. Nejbrutálnější mučicí praktikou je umístění do bíle vymalované místnosti bez hodin, bez podnětů, bez kontaktu. Člověk ztratí pojem o čase, mozek bez podnětů stvoří démony, kteří vyvolají přízraky a halucinace.

Podobně jako kdysi i dnes je samota pro většinu společnosti, pro většinu lidí nejtvrdším trestem. Tisíce seniorů a osamocených jedinců v covidové době pomalu umírají opuštěním a osamělostí. Člověk je tvor společenský a ke svému životu potřebuje nejenom jídlo, spánek a střechu nad hlavou, ale i komunikaci a vztahy.

O vztazích, komunikaci a o tom, co si v mezilidských vztazích způsobujeme a proč se to děje, o tom všem je tato kniha.

K čemu vám tato kniha bude a co se v ní dovíte?

Odhalí a vysvětlí sedmero největších omylů, kvůli nimž jsme ve vztazích neúspěšní.

Přidá stovky rad a doporučení.

Poskytne vám spoustu příběhů a vysvětlení, proč došlo k problémům ve vztazích, jak se vyvíjely a jak se dají řešit. Uvedené příběhy se děly a dějí každý den. Nestaly se žádnému konkrétnímu klientovi – jde o nejčastěji odpozorované verze mezilidských komunikací a problematických vztahů. Možná vám budou připadat známé, blízké, důvěrné. Možná se přihodily právě vám. Není vyloučeno, že jste je pozorovali ve svém okolí. Jsou tu každý den s námi.

Dovíte se, jak funguje mezilidská komunikace a proč v ní tak často chybujeme. Třeba vás následující stránky poučí a obohatí, možná se nad nimi zamyslíte. Snad vás inspirují k testu, ke zkoušce, ke změně chování. I to je jedním z mých cílů – abyste moje služby a služby mých kolegů – advokátů, psychologů a terapeutů – potřebovali stále méně nebo vůbec.

Zjistíte, jak funguje naše paměť. Uvidíte, jak klamné je na ni spoléhat. Snad vás přesvědčím o tom, jak často nás ve skutečnosti zrazuje.

Možná na vás někdy budu krutá. Možná vám rozbiji vaši představu o fungování světa. Není vyloučeno, že se mnou někdy nebudete souhlasit. Ale tato kniha obsahuje moje poznání a mou zkušenost. Ukazuje můj pohled na svět, na partnery, na děti a na lásku.

Nabídne vám i trochu práva, protože jedna jeho část (právo rodinné) o sobě tvrdí, že zná lék na pošramocené vztahy. A já vám vysvětlím, jak to dělá, kdy pomoc práva funguje a kdy je naopak zbytečné to s ním zkoušet.

Nemusíte číst každé slovo. Můžete přeskakovat, knihu odkládat a zase se k ní vracet, můžete jí listovat doprostřed, na konec a zase na začátek. Kdo o to stojí, může si přečíst, jak o jednotlivých problémech a tématech uvažují jiní autoři, a dát na jejich doporučení.

Na konci každé kapitoly i na konci knihy najde zájemce moje tipy a zdroje, z nichž jsem čerpala a které mě zaujaly. Pro někoho k užitku, pro jiného k informaci.

Je to na vás. Chcete se dovědět něco o vztazích a o krizích, jež je doprovázejí? Pojďme tedy na to!

Trocha práva

Pod tímto nadpisem najdete drobné odkazy na právní normy a prameny práva, malé právní rady a justiční informace. Neposkytnou vyčerpávající právní rozbor ani odpovědi, jen pomohou nasměrovat. Pro podrobnější rady ke konkrétním případům se vždy vyplatí vyhledat zkušeného rodinného advokáta. Pamatujte však, že právo přijímané státem je příliš brutálním nástrojem na to, aby se jím daly regulovat, nebo dokonce napravovat tak křehké věci, jakými jsou mezilidské vztahy. Lásku, úctu, náklonnost či pomoc rozsudkem ani pokutou vysoudit nelze.

Více než třicet let sleduji páry, rodiny, příbuzné a přátele. Mají mezi sebou vztahy, které velmi často nefungují. Moc by si přáli, aby se jim manželství nebo partnerství vydařilo, ale znovu a znovu úspěchu nedosahují.

Co je to funkční či nefunkční vztah? Kdo posoudí, zda funguje? Vztahy přece mohou být odlišné, jak si v této knize také ukážeme. Zvnějšku se lze jen podivovat, jak odlišní lidé žijí opodál, ale objektivně posoudit, že se ti dva mají rozejít, nejde. Chválabohu, dodávám. Neptejte se okolí ani odborníků, zda vám právě vaše vztahy fungují. Ptejte se sami sebe. Jsme spokojeni? Vyhovuje nám to? Nebo nevyhovuje? Jenom vy sami si můžete poskytnout odpověď.

Proč se nám nedaří ve vztazích? Možná proto, že o nich málo víme. K řízení auta potřebujeme řidičský průkaz, k výkonu většiny profesí a činností potřebujeme školy, školení, zácvik, knihy, zkoušky, atesty a certifikáty. Jen pro to nejdůležitější, co na tomto světě máme – pro mezilidské vztahy –, žádné zkoušky nepotřebujeme. Stačí nám intuice? Stačí nám zkušenosti? Velmi často nejsou dostatečné.

Existují věci ovlivnitelné a věci, které ovlivnit nemůžeme. V této knize si nalijeme čistého vína. Otevřeně si řekneme, co ovlivnit lze a co nikoli. Jste připraveni na realitu? Pak vězte, že mnohé v našich životech nemůžeme ovlivnit. Jediné, co máme v rukou, jsme my sami.

Ale dost bylo slov na úvod.

Mnohými lety pozorování, výzkumů a prací s narušenými vztahy jsem dospěla k sedmi nejčastěji se vyskytujícím omylům. Zde jsou mé závěry, mé teze, které vám předkládám a které budu v jednotlivých kapitolách vysvětlovat a komentovat. Nemusíte se mnou vždy souhlasit, ale můžete se následujícími stránkami a mými zkušenostmi inspirovat. A pro vaše uklidnění dodávám, že moje vlastní vztahy jsou velmi uspokojivé. Přes třicet let žiji ve šťastném manželství s jediným mužem. A vše, o čem v této knize píši, jsem sama na sobě a v našem vztahu vyzkoušela a ověřila.

Jaké největší omyly vidím v mezilidských vztazích?

Omyl první: Sebe známe nejlépe.

Omyl druhý: Jsme stejní jako oni.

Omyl třetí: Všichni jsme si rovni.

Omyl čtvrtý: Dokážeme říct NE.

Omyl pátý: Za naše štěstí odpovídají ti druzí.

Omyl šestý: Chceme druhé měnit.

Omyl sedmý: Umíme žít šťastně.

Každá z následujících kapitol se zabývá jedním ze sedmi omylů. Na konci každé kapitoly najdete shrnutí a odkazy na rozšiřující či doporučenou literaturu. Připravte si svůj oblíbený nápoj, pohodlně se usaďte a začněte číst. Nebo studovat. Nebo se jen bavit. Jak je libo. A až přelouskáte celou tuto knihu, za odměnu přidám ještě jeden omyl – osmý, bonusový.

Připraveni? Jdeme na to! Pojďme si vyprávět o omylech v mezilidských a partnerských vztazích!

Chcete se dovědět více? Můžete třeba tady:

BERNE, Eric. Co řeknete, až pozdravíte. Praha: Portál, 2013.

KOPŘIVA, Karel. Lidský vztah jako součást profese. Praha: Portál, 2016.

VOJTKO, Honza. Vztahy a mýty. Praha: Paseka, 2020.

WEGNER, Daniel M. a GRAY, Kurt James. Klub mysli. Praha: Dybbuk, 2019.

Kapitola II.

Neznáme sami sebe

(aneb Kdo vlastně jsme a jak nám to komplikují emoce)

„Jsme stvořeni k tomu, abychom žili ve vztahu k druhým.

Ale umíráme pouze za sebe.“

Albert Camus

Film končí. Titulky ještě běží, ale Eliška je nevnímá. Má slzy v očích a v mysli poslední záběr.

„Co tě na tom tak dojalo?“ řekne manžel udiveně. „Vždyť jsi ten film viděla už tolikrát.“

Eliška nechápe a utře si oči. Proč se jí ten známý příběh tak dotkl? Co se to s ní stalo? Kde se v ní vzal ten smutek a dojetí?

Sami sebe každý den překvapujeme. Co se to v nás děje? Přece se tak dobře známe – žijeme se sebou od narození. Koho jiného než sebe bychom měli znát lépe? Jak dobře ale víme, co nám chutná, jakým ženám a mužům dáváme přednost, co se v nás děje, co nás těší, zlobí, uspokojuje?

Příklad č. 1

Dostavila se ke mně klientka. Moudrá, zkušená, klidná, technicky založená. Vyprávěla, že ji nikdy nepřemohly emoce, že se vždy uměla ovládat. A pak v roce 2019 zemřel Karel Gott a ona, když se k ní ta zpráva dostala, se rozbrečela. Nechápala to. Nebyla jeho nadšenou fanynkou, neměla doma sbírku jeho desek, nikdy kvůli žádnému zpěvákovi nešílela. Ale když zjistila, že umřel, dvě hodiny plakala, z očí jí tekly potoky slz a její duše nebyla k utišení.

Neznáme se. Neznáme sami sebe, naše vlastní reakce nás udivují. Mnohé z nás v dětství a dospívání rodiče a vychovatelé učili emoce potlačovat. Říkali nám, abychom se nesmáli nahlas, abychom mluvili tiše, abychom nepobuřovali, nehulákali. Nikdo nás nevedl k tomu, abychom sami sobě naslouchali, abychom porozuměli, co nám duše i tělo říkají.

Opakování: Naše společnost je založena na vztazích, bez vztahů nemůžeme existovat. Základním vztahem je vztah k nám samotným.

Příklad č. 2

„Jak jsi to mohla udělat? Na co jsi myslela? To tě nenapadlo, jak to bude vypadat? Vůbec jsi nepřemýšlela? Nevěděla jsi, co tím způsobíš?“

Je lhostejné, zda si podobné otázky klademe sami nebo zda nám je posléze pokládá okolí. Podobně jako je naše chování nevysvětlitelné pro ně, bývá někdy stejně nepochopitelné i pro nás.

„Jak se to mohlo stát?“ ptáme se. „Proč jsme to udělali?“

Nevíme. Tápeme. Na tyto otázky neznáme odpovědi. Neznáme totiž sami sebe.

Jak se nám mají dařit jiné vztahy, když nemáme vyjasněn ani vztah nás samotných k sobě? Když se neznáme, když si nerozumíme? Ejhle, objevili jsme první mylný předpoklad, první chybu, jež nám komplikuje mezilidské vztahy.

Omyl první: Sebe známe nejlépe.

Co s tím? Nejprve se musíme sami poznat.

Součástí poznání našeho nitra a naší duše je povědomí o našich silných a slabých stránkách, které můžeme využívat, vylepšovat nebo si na ně přinejmenším dát pozor a pracovat s nimi, aby nás neovládly. To, jaké jsme osobnosti, jací doopravdy jsme, přece zásadně ovlivňuje i naše vztahy k ostatním lidem.

Někteří z nás se snaží být někým jiným. Velmi často tak jednáme, protože určité vlastnosti považujeme za lepší. Naivně soudíme, že je za lepší považuje i okolní svět, a tak hrajeme, předvádíme cizí reakce a snažíme se přesvědčit okolí, že jsme docela jiní lidé. Občas nám to může přinášet okamžitý prospěch, ale své duši ubližujeme. A někdy se tak chováme, aniž bychom věděli, kdo a kým jsme. Jindy si sami před sebou odmítáme připustit, jací jsme. Potlačujeme svou pravou tvář, nechceme ji vidět, nechceme s ní mít nic společného. Proč je to cesta do pekel? To si brzy ukážeme.

Pozor! Sebepoznání je nevratný proces! Jakmile poznáte své silné a slabé stránky, poznáte svou duši, pak už se nikdy nemůžete vrátit zpátky.

Co se nám dařilo a daří? V jaké oblasti? Kde máme silné a slabé stránky? Co nás těší? Co nás provokuje? Proč a kdy brečíme, smějeme se, bojíme se, jsme zaražení, smutní, nadšení?

Osobnostní typy

Psychologické vědy nabízejí řadu různých dělení osobností a o většině typologií už jste nejspíš něco zaslechli. Možná jste už prošli zkoumáním, možná vás v práci otestovali, a tak o sobě něco málo víte. Jste cholerici, sangvinici, melancholici nebo flegmatici? K dispozici je řada dělení, mnoho kritérií, mnoho pohledů. Na internetu lze najít spoustu osobnostních dotazníků. Jste-li starší, nejspíš už trochu tušíte, kdo jste a co ve vás vězí.

Trocha teorie

Zajímavá je například typologie GPOP (Golden Profiler of Personality – dotazníková metoda používaná pro porozumění osobnosti jungovské typologie), která pracuje se čtyřmi charakteristikami, jež mají vždy dvě pólové polohy, byť pochopitelně vedle poloh hraničních existují i škály méně vyhraněných charakteristik. Její výhodou je rychlé poznání a zatřídění do dané kategorie, nevýhodou naopak míra zjednodušení bez zřetele k jedinečnosti osob.

Níže uvádím základní a velmi zjednodušené charakteristiky. Při čtení můžete přemýšlet, která charakteristika je vám nejbližší:

introverze – extraverze. Jde o protichůdné rysy lidských osobností podle toho, zda se jedinec obrací více do svého nitra, nebo na své okolí. Extraverti čerpají energii a inspiraci především z vnějšího světa, rádi si povídají a leckdy hovoří jen pro samu radost z komunikace. Často vyhledávají jiné lidi a stresuje je nedostatek vnějších podnětů. Introverti čerpají energii ze svého vnitřního světa, ze svých myšlenek a pocitů. Bývají méně hovorní a jsou více přemýšliví. Pro introverta je složitější osobní jednání, vystupování a otevřená komunikace s větším množstvím osob nebo s neznámými lidmi, bližší mu je samota či studium podkladů. Extraverti rádi vyprávějí o tom, co pociťují – introverti naproti tomu neradi komunikují o svých pocitech;

intuice – orientace na smyslové ověřování. Intuitivní jedinec více pracuje s momentálním a situačním rozpoložením vlastním i ostatních, méně se předem připravuje, více improvizuje. Závěry vyvozuje ze své intuice a z momentální reakce své duše, dokáže číst duševní rozpoložení ostatních přítomných a přizpůsobit se mu. Klade si zejména otázku: Proč? Jedinec, který spoléhá na smyslové ověřování, si naopak pozorněji všímá okolí a vychází ze svých předcházejících zkušeností, díky čemuž se dovede orientovat i v nových situacích, místech a prostředích. Hledá odpověď na otázku: Jak to funguje?

zpracování informací pocitově – myšlenkově. Myšlenkově založený jedinec více strukturovaně přemýšlí, podrobně se připravuje předem, pracuje s podklady, grafy, daty a schématy, zatímco pocitově zaměřený jedinec více vnímá své naladění a atmosféru, méně se předem připravuje a své vystoupení na místě ladí podle aktuální situace;

orientace na uspořádanost – orientace na možnosti. Jedinec orientující se na uspořádanost plní vlastní plány a maximálně využívá pečlivě provedenou přípravu, zatímco opačný typ více improvizuje, zaměřuje se na okamžiky tady a teď a čeká, co zajímavého se vyskytne. Jednotlivce s převahou uspořádanosti vystihuje motto „napřed povinnost, potom zábava“, rádi rozhodují, vyžadují pořádek i od druhých, dělají si seznamy toho, co je třeba udělat a zařídit, plánují, mají rádi řád a libují si v něm, rádi udělají věci pořádně a dotahují záležitosti do konce. Pro takového člověka je samozřejmé připravit si pro každý den podrobný plán a nečiní mu problém ho dodržet. Jednotlivce s převahou možností naopak vystihuje přístup, dle něhož práce může být zábava, rád zkouší nové věci, plán mívá minimální, uspořádanost ho nebaví, pozornost věnuje mnoha věcem zároveň, místo plánování raději počká, co se stane (vnímá možnosti), často mění téma rozhovoru, přeskakuje z jednoho tématu na druhé, nemá rád nic příliš přesně daného.

Výše uvedené charakteristiky nelze rozdělit na dobré a špatné či lepší a horší. Jsou vrozené, výchovou je moc nezměníme. Každý typ člověka přemýšlí jinak, používá jiné nástroje, pomáhají mu jiné cesty. Na druhé straně uvědomění si vlastních typologických možností každého z nás učí vnímat chybějící protipól, abychom se stali celistvou osobností.

V mládí se svým osobnostním předurčením často bojujeme a snažíme se je překonat. Moudřejší však bývá poznat sám sebe, uvědomit si své silné i slabé stránky, podřídit se jim, v životě vybírat úkoly a zadání, jež ladí s naším uspořádáním. Pokud se poznáte a posloucháte své nastavení, stojí vás to méně energie a námahy a život vám přináší více radosti a uspokojení. Kdo postupuje v rozporu se svou osobnostní výbavou, riskuje neúspěch, nespokojenost, syndrom vyhoření, depresi, nemoci a další negativa.

Osobní pohled

Každý jsme jiný. Každého z nás ovlivnily jiné události a jiní lidé. Každý máme odlišné zkušenosti, i když se všichni věnujeme stejné práci, žijeme v jedné rodině, sledujeme podobné cíle. Prohráli i vyhráli jsme jiné bitvy, a to v práci i v osobním životě. Nejsme a nemůžeme být objektivní. V něco věříme, někoho volíme, něco je nám sympatické a k něčemu inklinujeme. Cosi jsme v životě zažili, něco se nám osvědčilo, a něco ne. Proto ani naše rady a doporučení nebudou stejné. Někdo dává přednost radikálnímu řešení, jiný konzervativní léčbě. Někdo rád bojuje až za hrob, jiný jde cestou kompromisů.

Proč je tak důležitá naše osobnost? Protože osobnost člověka řídí jeho chování, a to je viditelné a viditelně ovlivňuje vztahy.

Dalším nebezpečím plynoucím z nepochopení sebe sama je stres. Vzniká důsledkem dlouhotrvajícího tlaku na výkon, snahy o uspokojení všech kolem a jejich nároků, vědomých i nevědomých, vnějších (nároků jiných lidí, okolí, příbuzných, spolupracovníků, nadřízených) i vnitřních (tlak nás samotných). Vedle těchto vědomých a jasně identifikovatelných a definovaných položek na nás působí i tlak nevědomý, který má potenciál způsobit ještě větší škody na duši a zdraví. Reakce jednotlivce na stres bývá individuální a vyplývá z predispozic každého z nás. Důležité je, abychom si rizika plynoucí ze stresu uvědomili, snažili se je u sebe pozorovat a stresu předcházet.

Trocha teorie

Stres je reakce organismu, při které dojde k aktivaci žláz produkujících hormony, jež následně nastartují další orgánové systémy. Hormony ovlivňují kosti, svaly, distribuci krve, tepovou frekvenci a kognitivní schopnosti. Stresová reakce je individuální, tedy různá, projevuje se v různých orgánech a systémech, ale hlavní směřování ovlivňuje mozek, který v základním módu rozhoduje o tom, zda utečeme, ztuhneme nebo zaútočíme.

Někteří lidé by stres ze svého života nejradši naprosto vyloučili, ale jejich snaha nebude nikdy úspěšná. Například jedním z fyziologických stresů je reakce našeho těla na změnu teploty vzduchu. Ačkoli přechod z tepla do mrazu a naopak je pro tělo malým šokem, řešením není se mu zcela vyhnout a žít jen ve vytopených místnostech, ale naopak své tělo otužovat, což činíme třeba saunováním.

Všechny stresy nejsou stejné. Akutní stres není tak nebezpečný, protože se obvykle střídá s chvilkami uklidnění a zvolnění. Někteří jedinci naopak v důsledku akutního stresu podávají lepší výkony než v období klidu. Chronický stres představuje nashromáždění řady akutních stresů, po nichž organismus nemá dostatek času na odreagování. Takový stres negativně působí na naši osobnost a může způsobit změny v její psychice i v somatickém stavu. Nebezpečí hrozí zejména ochranitelským a pečovatelským jedincům, kteří přehlížejí jeho negativní průvodní jevy v naivním přesvědčení, že mohou pracovat do úmoru i permanentně odolávat tlaku. Určitě takové znáte – zastávají názor, že jejich povinností je zvládnout neomezené množství práce, že jim nikdo nedokáže pomoct, nikdo práci neudělá tak dobře jako oni.

Důsledkem neřešeného stresu jsou únava, syndrom vyhoření, bolesti hlavy, poruchy trávení, zneužívání léků a drog, nadužívání alkoholu, paranoia aj.

Stres způsobují vnější a vnitřní příčiny. Ty vnější (čas, povinnosti, pracovní úkoly, nemoci dětí, nečekané každodenní nahodilosti apod.) nejsme schopni ovládat a musíme se s nimi naučit žít. Řadu stresových situací si však způsobujeme sami – třeba tím, že si ukládáme více úkolů, než jsme schopni zvládnout. Pokud na sebe navalíme hory povinností, přivodíme sami sobě pocity úzkosti a obavy, zda a jak vše zvládneme. Díky porozumění tomu, že si mnohé stresové situace způsobujeme sami, se například můžeme naučit říkat častěji NE (schopnosti stanovit hranice a říct NE se věnuje samostatná kapitola).

Trocha teorie

Neřešený stres a projevy syndromu vyhoření mohou vyvolat dokonce depresi, s jejíž diagnostikou i léčením je třeba vyhledat specializovanou psychiatrickou pomoc.

Alarmující jsou také poruchy spánku, které bývají někdy způsobeny neschopností oddělit se od problémů vlastních i problémů svého okolí. Obavy nás pak budí ze spaní, mozek neustále pracuje a není schopen vypnout a odpočinout si. Nedostatek spánku může přinést řadu komplikací.

Nepřetržitý stres může časem vyvolat tělesné změny a psychosomatické obtíže, následované infarkty a mozkovými mrtvicemi, nehodami, úrazy, alkoholismem a různými druhy závislostí.

Jak se vyhnout nebezpečnému stresu?

Rady a doporučení, jak se vyhnout výše uvedeným rizikům, jsou obecně známy, nicméně není na škodu je znovu uvést a pravidelně připomínat: zdravá životospráva, kvalitní rodinný život, dostatečná zpětná vazba od přátel a spolupracovníků, fyzická aktivita, dostatek odpočinku, zájmy odlišné od práce, jasné vymezení času na práci, pro rodinu a k relaxaci, celoživotní vzdělávání, supervize apod. To vše dohromady tvoří nezbytnou mentální hygienu, s níž je člověk schopen se zase vrátit do práce – čerstvý, odpočinutý, kreativní. Stres někdy způsobuje i špatná organizace práce.

Ale tohle všechno přece víme. Jenomže někdo snese stresu více, ba dokonce ho stres popohání k lepším výkonům, zatímco jiného deptá. Nejde vůbec o to srovnávat se s ostatními – každý musí přiznat sám sobě, jak na tom je.

Trocha práva

Podle § 19 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, má každý člověk vrozená poznatelná přirozená práva. Člověk získává většinu práv narozením, resp. početím, a má je až do smrti. V dětství je jeho svéprávnost omezena, ale postupem času je s každým rokem více a více schopen vstupovat do práv a brát na sebe závazky. Proto můžeme poslat dítě nakoupit do obchodu, proto smí samo cestovat autobusem. I dítě může odpovídat za škodu, kterou svým jednáním způsobí. Plné svéprávnosti nabývá člověk zletilostí, tedy dosažením osmnáctého roku. Svéprávnost může být omezena jen rozhodnutím soudu.

Když špatně spíme

Honza ví, že bude v sedm ráno vstávat do školy. V jedenáct si jde lehnout, ale v posteli ještě na notebooku sleduje film a v ruce drží neustále mobilní telefon, na kterém chatuje se spolužáky. V jednu v noci se mu už oči klíží, ale pustil si další film a chce vědět, jak dopadne. O dvě hodiny později stále ještě nespí. Je unavený, jenže nemůže usnout. Tak vezme do ruky znovu telefon a prohlíží si statusy na Facebooku a nová videa na TikToku. Ráno je nevyspalý, unavený a malátný. Snídá Red Bull, aby se trochu probudil. Dnes ho ve škole čeká závěrečná písemná práce. Musí se soustředit a k tomu potřebuje hodně sil.

Naši předkové v době bez elektrické energie chodili spát po setmění a vstávali s rozbřeskem. Spali přibližně osm hodin denně, i když doba spánku byla rozdělena na několik kratších úseků v průběhu dvaceti čtyř hodin. Už v době kamenné se lidé dělili na sovy a skřivany, což odpovídalo nutnosti, aby část kmene v každou denní i noční dobu držela hlídku na obranu proti vetřelcům. Tato evoluční vymoženost minimalizovala dobu, po kterou byl kmen nechráněn v důsledku spánku. S příchodem elektřiny, televize, videa, chytrých telefonů a sociálních sítí se náš přirozený životní rytmus proměnil. Chodíme spát, kdy se nám zachce, a sociální sítě nám cenné hodiny spánku kradou. Mnozí z nás spí jen šest hodin, dospívající ještě méně.

Honza je ve všední dny vzhůru hodně dlouho po půlnoci. Chatuje s kamarády, nechce o nic přijít. Však se dospí o víkendu, myslí si, když usíná kolem třetí ráno. Jenomže Honza se mýlí. Nedospané hodiny už nikdy nikdo nenahradí.

Spánek je zajímavý fenomén. Je zadarmo, a tak se o něj moc nezajímáme, reklamy na kvalitní spaní nikdo nezadává. A přitom osm hodin spánku má blahodárný vliv na náš mozek i na naše tělo. Kdo dobře spí, tomu se rány a zranění hojí rychleji, má odolnější organismus, rychleji regeneruje, lépe snižuje váhu, více si zapamatuje. Kvalitní a dlouhý spánek (minimálně 7,5 hodiny každou noc) funguje lépe a trvanlivěji než kofein, káva, čaj, cola či jiné povzbuzující přípravky.

Honza spal jenom tři hodiny, přesto musí do školy. Jede autem, řidičský průkaz má už dva roky. Na křižovatce mu nedá přednost cyklista jedoucí zleva a Honzovo auto se s ním srazí. Honza cyklistovi poskytne první pomoc a zavolá policii i záchranku. Policista otestuje účastníky nehody na alkohol, naštěstí jsou oba negativní. Pravidla silničního provozu porušil cyklista, proto Honza poskytne policii svědectví, podepíše protokol a pak pokračuje do školy. Jak dlouho v noci před nehodou spal, však nikoho nezajímá.

Kdo spí méně, ten doufá, že ho káva a studená voda či vlastní sebeovládání vzbudí. Vědci však v testech zjistili, že spánek kratší sedmi hodin má zdrcující vliv na naše schopnosti. I když se Honza po studené sprše cítí dobře, jeho reakce (reaktivita) poklesla o třetinu, stejně jako schopnost vybavit si naučenou látku, schopnost analýzy a syntézy, indukce, dedukce a rozhodování. Jeho výkon ve škole tak bude docela jistě horší, než kdyby si odpustil film i kamarádskou komunikaci a šel si lehnout dříve.

Osobní pohled

Výsledky zkoumání nedostatku spánku nejsou kupodivu obecně známé. Bylo by zajímavé zjistit, kolik chyb, dopravních či jiných nehod, horších známek ve škole, chybných úsudků a neštěstí způsobil prostý spánkový deficit. Požití alkoholu či omamných látek před jízdou nebo před spácháním trestného činu je přitěžující okolností a policie je sleduje a ověřuje. Na spánek se ovšem nikdo neptá.

Mnoho manažerů a podnikatelů se pyšní tím, že jsou online dvacet čtyři hodin denně, že vyřizují e-maily z postele a stačí jim jen čtyři hodiny spánku. Jenomže nestačí – subjektivní přesvědčení, že se cítíme dobře, je v hrubém rozporu se všemi výzkumy. Člověk prostě potřebuje spát minimálně sedm hodin, aby bez problémů fungoval.