Copyright © Zuzana Součková, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4100-4

Věnováno mému muži Honzovi za nekonečnou trpělivost, kterou se mnou měl od mých prvních běžeckých krůčků.

Prolog

Běhající, jezdící, plavající a píšící Zuzka

Už je to několik let – tuším, že to bylo někdy v průběhu roku 2012 –, kdy ke mně tu a tam přilétl dotaz od nějaké Zuzky Součkové. Hlavně si pamatuji, že se v těch dotazech objevovala douška: „Mám ale svého trenéra, který běhal sprinty, a některé vaše rady se mu nezdají.“ Přesto ale dotazy přicházely dál a pak jsem se se Zuzkou osobně seznámil na jejím prvním půlmaratonu v Ústí nad Labem.

Od té doby se datuje naše přátelství: s ní, s jejím manželem Honzou a s Trajdy, jejím psím trenérem. Zuzka je žena, a jako taková má velkou potřebu komunikovat. Žije v malém městečku jménem Stříbro, formou blogů začala komunikovat s běžeckou komunitou v rámci projektu Běžecká škola, později na iDnes a výsledkem je tahle knížka, kterou držíte v ruce.

Na téhle knížce se mi líbí, že jsou to Zuzčiny životní příběhy, které jsou převyprávěny svěží a vtipnou formou – formou, která může mnohým čtenářkám otevřít oči a nastartovat je k novému životu, k životu aktivnímu, a to bez ohledu na to, jestli žijí ve velkoměstě, malém městě, či na vesnici.

Zuzka je totiž úplně „obyčejná“ ženská, která má ráda život a která se nesmiřuje s věcmi tak, jak jsou, a to se mi na ní moc líbí. Nevadí jí dobíhat nebo dojíždět na závodech na chvostu závodního pole. Jistě, když se umístí na bedně, z jejích slov je cítit hrdost a radost, ale rozhodně to není to, proč se ráda honí po všech čertech a proč po nich honí i Honzu a Trajdy.

Zuzčiny příběhy popisují běžný život ženy, nejsou uplakané a nenajdete v nich ani nic z boje žena versus muž, spíš naopak, vycítíte z nich lásku k životu, k dětem, k životnímu partnerovi, k pohybu, k jídlu, tedy ke všemu, co život ženy a člověka obecně naplňuje – je však dost těžké to podat tak, abyste neměli pocit, že se vám autorka snaží vnutit svůj názor. A to se Zuzce rozhodně daří.

V knížce Když se dáma rozběhne rozhodně nehledejte žádné tréninkové tipy ani návody, i když návod na to, jak se v životě cítit dobře, tam je – je v každém jednotlivém příběhu, avšak ten svůj návod na život si musí najít každá žena sama. Zuzka vám jen bryskně ukazuje, jak na to: běžet a nevzdávat se, i když vám voda sahá až po pás a brod je v nedohlednu.

Miloš Škorpil, ultramaratonec

Muži se ptají „za kolik?“, ženy „jaké to bylo?“

Ženy ve startovním poli, to je moje záchrana. Obvykle se pověsím na paty nějaké lehkonohé laně, sleduji ten ladný pohyb a mám motivace na rozdávání. Když mi laňka uteče, najdu si jinou inspiraci. Co taky ty dlouhé hodiny dělat než se soustředit na vlastní dech a dívat se upřeně před sebe na kmitající lýtka nebo na hodinky.

Tolik mé přiznání, že běhám za děvčaty, ovšem vůbec netuším, na co myslí ony. V poslední době jsem ze zájmu i z profesních důvodů přečetl desítku knih o běhání. Kvalitou byly různé, ale jedno měly společné. Všechny je napsali muži. Přitom počty běžkyň na všech možných vytrvalostních závodech rostou a málokdo vůbec tuší, že ještě před pár desítkami let se ženy na start maratonu nesměli postavit. Na trať nejpopulárnějšího československého maratonu v Košicích vyběhla první žena až v roce 1980!

Svým způsobem je průkopníkem i Zuzana Součková. Konečně také začínají psát ženy a my muži se dozvíme, co si o tom myslí. Kniha „Když se dáma rozběhne“ vychází navíc v době, kdy běžecký boom strmě stoupá a přitom ještě zdaleka nedosáhl vrcholu. Při pohledu do statistik a ve srovnání se západní Evropou je zřejmé, že běžců a především běžkyň bude ještě pár let přibývat. A tak příběhy a postřehy Zuzany Součkové mohou být skvělou inspirací pro začátečnice, zvláště pak pro ty, které se domnívají, že po čtyřicítce už nemá cenu začít dělat nic, natož pak běhat.

Muži se teď mohou konečně dozvědět, co se ženám při běhání honí v hlavě a proč si ty běžecké boty vůbec obouvají.

Už teď je třeba čtenáře mužského pohlaví varovat, že od Zuzany Součkové se nedozvědí, jakým způsobem trénuje a za kolik minut a vteřin ten který půlmaraton nebo maraton uběhla. Když se dáma rozběhne, tak je to trochu jinak.

Muži se ptají „za kolik?“, ženy „jaké to bylo?“.

Ĺubomír Smatana, reportér v poklusu, Český rozhlas

BĚHÁM

Slovo autorky

Nikdy jsem neměla sportovní talent. Nikdy jsem neuběhla vzdálenost delší než pár metrů, aniž bych při tom málem umřela. Přesto jsem v době, kdy mi táhlo na padesát, začala běhat. Začátky byly přetěžké, ale rozběhla jsem se. A u běhu vydržela. Dnes mohu říct, že mám na svém běžeckém kontě půlmaratony i maratony, dvacetičtyřhodinový běh a několik triatlonů.

Běh se stal součástí mého života a bez něj si ho už nedovedu představit.

Cestu, kterou jsem si vybrala, vám chci přiblížit. Ukázat, že to jde, že není nutné čekat na stáří s rukama v klíně. Věřte mi, sama jsem ji prošla a pro vás otestovala na vlastním těle. Běhání je náročné a někdy (vždycky) bolí. Ale stojí to za to!

Poprvé

Poprvé jsem vyběhla takhle v březnu. Zima ještě třímala své otěže, ale jaro se už domáhalo svého. Ve vzduchu bylo cítit jarní vlání. Právě tohle vlahé povětří zřejmě způsobilo hnutí mé mysli. Tehdy jsem už měla blíž k padesátce než ke čtyřicítce. Do té doby jsem neuběhla souvisle ani metr.

„Ty jdeš běhat?“ zeptala jsem se svého muže, když jsem viděla, jak se zvedá z gauče a hledá běžecké ponožky.

„Hmm,“ zamumlal.

„Myslíš si, že bys mě mohl vzít s sebou?“

S ponožkou v ruce se na mě udiveně podíval. V tom pohledu jsem četla: „Ty ses zbláznila. Pořád tvrdíš, že běhání nesnášíš. Že bys neuběhla nic.“ Ale zahlédla jsem tam i takový, možná jen malinký záblesk obdivu. I pocit uspokojení, že bych snad konečně začala. Když se vzpamatoval z prvotního šoku, prohodil: „No jasně. Obleč se a přijď, počkám na tebe.“

Rychle jsem na sebe hodila tepláky, mikinu, bundu a vzala si čepici a rukavice. Obula jsem si své jediné boty. Boty, ve kterých jsem cvičila aerobik. A pak jsme vyrazili. Do přírody, kterou máme rovnou u nosu.

Snažila jsem se vzpomenout si, jak jsem kdysi, asi tak před čtyřiceti lety, běhávala. Z paměti jsem nevydolovala nic. A tak jsem jen dávala nohu před nohu, opatrně, abych se „neutavila“ hned ze začátku. Muž mi uděloval nějaké pokyny, ale já jsem je nevnímala. Slyšela jsem jen svůj zrychlený hlasitý dech.

Zavelel: „Zpomalíme.“

Přešli jsme tedy z pomalého běhu do běhu ještě pomalejšího. Spíš to vypadalo jako šourání. On vypadal dobře. Já byla rudá, propocená a uřícená. Přestože jsem byla zaměstnaná jen sama sebou, uvědomovala jsem si, že je krásně.

„Už jsi uběhla kilometr,“ oznámil mi povzbudivě.

„Kilometr?! Já jsem uběhla kilometr?“ jásala jsem nabuzená na další. Musela jsem si sice odpočinout, vydýchat se, ale pak jsme zase vyběhli, pokud ten pohyb vpřed můžu takto nazvat, vstříc dalšímu kilometru. Čas mi utíkal mnohem rychleji než kilometry.

Celkem jsem tehdy poprvé uběhla, nebo spíš ušla celé tři kilometry. Na pokraji sil jsem dorazila domů. Ale bylo mi nádherně. Měla jsem pocit, že jsem zdolala Everest. Že jsem dokázala nemožné. Kdyby tehdy kdokoli řekl, že jednou uběhnu v kuse deset kilometrů, půlmaraton, maraton, považovala bych ho za blázna. Že dokonce poběžím půlmaraton v San Francisku? Ne, v ten den mi něco takového ani nepřišlo na mysl. Onen březnový den jsem udělala svůj první běžecký krok. Tehdy jsem vykročila pravou nohou na cestu zvanou běhání, na cestu plnou dobrodružství, radosti, ale i bolesti a překonávání sebe samé.

Dokázala jsem sobě i svému okolí, že na to, začít s něčím novým a plnit si své sny, není nikdy pozdě.

Jak mě běh doběhl

Někdo se narodí a do vínku dostane sportovní nadání, talent či jak se tomu říká. Někdo se narodí, a nedostává se mu toho. Někdo sport miluje. Někdo sport nenávidí. A teď se tyto vlastnosti vezmou, strčí do jednoho pytlíku, zamíchají a vzniknou z toho různé kombinace.

Třeba taková, že někdo má sportovní nadání a sport miluje – ideál: v tomhle oboru to může dotáhnout daleko. Další kombinace: nemá talent a sport jej ani nezajímá – nemusí se tím trápit, své životní štěstí určitě najde jinde. Dále se nabízí varianta, kdy má talent, ale o sport se nezajímá – ani tohle není žádná tragédie. Pak přichází ještě možnost čtvrtá: nemá talent, ale sport miluje – to je jednoznačně nejhorší varianta. Avšak s dostatečnou pílí a dalšími příznivými okolnostmi šanci na sportovním poli má. Ale o to víc se nadře. Vím, o čem mluvím. Jsem přesně tento případ.

„Ty to ani nezkoušej, nemáš sportovní talent,“ slýchala jsem při hodinách tělocviku. Soudružky učitelky nade mnou zlomily hůl: „Bez talentu to nepůjde!“ Tím zpečetily můj osud. Pomalu, ale jistě jsem nabyla přesvědčení, že nemá cenu sportovat, když mi tento dar nebyl dán do vínku. Nemá smysl pokoušet se o něco, na co nemám. A tak jsem veškeré pokusy vzdala.

Nebudu se přece namáhat, když ten talent nemám.

To, že jsem spíše sportovní antitalent, jsem pochopila záhy. Už na základní škole jsem zjistila, že při tělocviku se žáci dělí na sportovce a „dřeva“. A do které skupiny že patřím já? Můžete hádat. Po uběhnutí pár metrů jsem se zadýchala a skoro vypustila duši. Při skoku do dálky jsem téměř vždy měla přešlap. Krikeťákem jsem dohodila sotva před sebe a při hodu granátem na známky mi granát spadl na nohu. Nejhorší ale bylo, když si při vybíjené kapitáni vybírali družstvo. Stála jsem, čekala a doufala, že si mě některý vybere. Zajímá vás, jak to dopadlo? Zbyly jsme dvě dřeva nejdřevovatější a kapitáni si nás s útrpným výrazem rozdělili jako poslední. V těchto chvílích bych se raději propadla. Nabyla jsem tudíž přesvědčení, že tělocvik a sport není nic pro mě. A obloukem jsem se těmto aktivitám začala vyhýbat. Ne vždy se to podařilo a já jsem pak zažila zase pár ústrků. Dodnes říkám, že hodiny tělocviku na základní i střední škole byly mojí noční můrou.

Jak šel čas, osud si se mnou zahrál hru. Do cesty mi nenastražil intelektuála s culíkem a stříbrnými brejličkami, ale všestranného sportovce. Bez brýlí a bez culíku. Naše značně nesourodé cesty jsme spojili a káru života společně táhneme už nějaký ten pátek. A on mi ukázal, co je sport!

Abych se mohla účastnit rodinných akcí, které se povětšinou týkaly sportování, musela jsem na sobě hodně, opravdu hodně zapracovat.

Postupem času přestaly děti potřebovat naši péči. Najednou jsem měla víc volna. Co s ním? Jak ho nepromarnit?

A pak se stalo něco.

Objevila jsem na internetu stránky o běhání. Obdivovala jsem lidi, kteří popisovali své běžecké začátky, své první půlmaratony, maratony. Tolik se mi líbily ty běžecké příběhy obyčejných lidí. Ne nějakých vrcholových sportovců, ale lidí, jako jsem třeba i já… Když můžou oni, tak proč bych to nedokázala také? Ačkoli jsem vždy tvrdila, že běh pro mě není. Ve škole mě pokaždé při běhu píchalo v boku. Vyhýbala jsem se mu, jak to jen šlo. Moje školní běžecké zážitky byly jen a jen negativní. Pak jsem se už nikdy pořádně nerozeběhla. Pokud tedy nepočítám dobíhání autobusu, kdy jsem si myslela, že vyplivnu plíce, srdce mi vyskočí z hrudi a nastane můj konec.

Okamžikem, kdy jsem prvně vyběhla, se v mém životě začaly dít věci. Začala jsem BĚHAT.

Zpočátku to ovšem bylo krušné. Každý začátečník to zná. Nebyl to ani běh, ani chůze. Jen takové trochu rychlejší přemísťování se z místa na místo. Jen jsem při tom nemohla pořádně dýchat. Co pořádně! Vůbec! Vlastně rychlá chůze by asi byla rychlejší. Ale já jsem běhala… Uvědomila jsem si při běhu tu fázi letu, která u mě byla (a pořád je) velice krátká, ale byla (a je) tam.

Jak jsem říkala, mám za muže sportovce. Vzal si mě na starost a já jsem mu začala říkat „trenére“. Má to své výhody, mít trenéra tak blízko. Má to však i své nevýhody. Všechny běhající páry vědí, o čem mluvím, a nejspíš budou se mnou souhlasit. Nechci od něj slyšet žádnou kritiku. A když ji slyším, přestože je oprávněná, tak mě štve (slabé slovo!). Pokud mi něco vytýká a radí, dost často mi to jde jedním uchem tam a druhým ven.

A najednou zjišťuju, že ten talent… k čemu by mi teď vlastně byl? Důležité je chtít a vytrvat. A mít nějaké cíle. A parťáka. Ale tohle všechno přece mám! A k tomu navíc nepřetržitou řadu nových zážitků spojených s během a s lidmi kolem běhání. Dostávám díky běhu ohromné dávky endorfinů, ohromné množství energie. To bych asi nikde jinde nenašla. To vše i přesto, že jsem z tělocviku neměla jedničku a myslela si, že jako sportovkyně nemám žádnou šanci. Vždyť mě o tom soudružky učitelky přesvědčovaly po celá moje školní léta!

Taky mě už vůbec nepíchá v boku. Nechci se „ulejvat“, naopak, běhám venku za každého počasí. A zážitky z běhu mám jen a jen pozitivní.

Pořád mi ale vrtá hlavou, jak to vlastně je s tím sportovním talentem. Je opravdu tak nezbytný? A co to vůbec je? Myslí se tím snad to, že nadaný jedinec při běhu vypadá úžasně? Radost na něj pohledět? Krásný styl, lehký krok, rychlost úměrná běžené vzdálenosti? To by mohlo být ono. Občas se zahlédnu na fotce a zjišťuju, že do krásného stylu a lehkého kroku mám daleko. O rychlosti nemluvě. No vidíte, měli pravdu! Nemám talent…

Ale co když ten talent je i něco jiného? Třeba moje vytrvalost. To, že bez ohledu na běžecký styl mohu běžet delší vzdálenost a že jsem schopná běhat pravidelně až pětkrát v týdnu. Není náhodou tím talentem právě tahle vytrvalost?

Aha, teď, teď jsem na to kápla! Mám talent na to, dělat si radost. A tou radostí je mimo jiné i pravidelné běhání. Jenže… nemám já spíš vlohy k tomu, vyhýbat se práci?

Než bych umyla okna, raději vyběhnu. Když se vrátím, vyplavené endorfiny mi ukazují svět krásnější. Špínu na oknech nevidím, a tedy mi nevadí. Přece nebudu doma uklízet, když je venku tak krásně! A když není? Stejně vybíhám za každého počasí.

Už jsem to pochopila. Talent je jen slovo. A každý v sobě nějaký talent může objevit. Já jsem ten svůj našla.

A vám, kteří jste mi vždy tvrdili, že se na sport nehodím, jsem už dávno odpustila!

Píšu, protože si myslím, že můžu inspirovat i další ženy. Začnou podobně jako já. A pak se jim možná až zatočí hlava z poznání, že začít s něčím novým – možná dokonce s něčím, co podle předsudků patří jen k mládí – je možné i ve zralejším věku. ,

Milé ženy, prozradím vám tajemství. Od doby, kdy jsem překročila padesátku, jsem už několikrát stála na bedně. A víte proč? Protože nás veteránek tam tolik nebývá! Jupííí!

Takže začněte běhat a jezdit na kole. Uvidíte samy, jak se váš život naplní. A příjemným bonusem je třeba i pochvala: „Zuzko, ty jsi zhubla, viď?“ A ať mi žádná neříká, že by se jí tohle nelíbilo.

Z mých běžeckých zkušeností

Když jsem začala s běháním, bylo pro mě důležité – protože jsem marnivá – pořídit si běžecké oblečení. Není nutné kupovat to nejdražší, co trh nabízí. Existují i levné varianty. Mám za ty roky doma kvalitní značkové oblečení i kvalitní neznačkové. Na druhou stranu někdy ani značkové triko není schopno splnit mé požadavky na kvalitu a funkčnost. Na zimu jsem si pořídila spodní oblečení z merina. Tento přírodní materiál, když zvlhne a je přes něj další vrstva, vydává teplo. Příroda je mocná čarodějka.