Petra Hülsmann

GLÜCK IST, WENN MAN TROTZDEM LIEBT

Copyright © 2016 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2018, 2022 by Pavla Lutovská

Cover design © 2016 by Favoritbuero, München

Titelillustration © 2016 by Schutterstock/alicedaniel

ISBN  978-80-249-4756-3

Jamiemu Oliverovi, Timovi Mälzerovi, Lée Linsterové,

Alimu Güngörmüşemu a Sarah Wienerové,

kteří vaří, a navíc ve svých knihách báječně popisují,

co bych bývala během psaní tohoto románu ráda jedla.

Ekremu Yildirimovi a jeho týmu, nejlepším Lahmacunistům,

tedy výrobcům turecké pizzy, kteří vařili to,

co jsem během psaní tohoto románu skutečně jedla.

A létu, samozřejmě.

Polévkové fiasko

„Jen ať si mi někdo troufne tvrdit, že změny jsou k dobrému,“ povzdechla jsem si, zatímco jsem v hrnečku míchala svou polední instantní polévku. „Zrovna tohle rozhodně není to, co by člověku udělalo dobře na srdci i na jazyku.“ Odvrátila jsem pohled od kalné tekutiny neurčitě nahnědlé barvy a zahleděla se přes sklo výkladní skříně na protější stranu ulice. Léta letoucí jsem chodila každé poledne na vietnamskou nudlovou polévku k panu Lee, jenže ten svou restauraci zavřel a teď tam otevřeli úplně novou, což je z mého hlediska vrchol drzosti. Místo abych si pochutnávala na své oblíbené nudlové polévce, byla jsem nucena trávit polední přestávky v malé kuchyňce v květinářství, kde jsem pracovala. Moje nadšení pro instantní polévky den ode dne sláblo a já se jen obtížně smiřovala se svou současnou situací.

„Ale změny přece nejsou nutně pokaždé k horšímu,“ namítla moje šéfová Brigitta, která právě soustředěně vázala bílé kaly do nádherné kytice. „Zkus si k těm Thielovým naproti zajít, určitě tam najdeš za tu svou nudlovou polívku nějakou přijatelnou náhradu.“

„Ale já nestojím o žádné Thielovy, já chci, aby se vrátil pan Lee! Kromě toho vypadá ten jejich lokál už zvenčí moc nazdobeně a předraženě.“

Brigitta vzdychla. „V sedmadvaceti jsi trochu mladá na to, abys byla závislá na svých zvycích. Co kdyby ses pokusila přijímat změny trochu spontánněji!“

Podobné připomínky jsem od ní neslyšela poprvé. Brigitta patřila k lidem, kteří vidí v lidských zvycích a tradicích cosi negativního. Jenže mně naopak dodávají jistotu a díky tomu mám v dnešním nepřehledném a chaotickém světě dobrý pocit, že se můžu alespoň na něco spolehnout. Jsem ráda, když věci směřují k nějakému jasnému cíli a fungují podle předem daného plánu. Podle mého názoru nemá takový postoj nic společného s věkem. Jen tak mimochodem: Když už je řeč o spontánnosti, vůbec nežiju jako nějaký naprogramovaný robot. Mám za sebou už několik pěkně potřeštěných věcí, jako například…

No stejně, aby bylo jasno: ráda se v životě držím svých zvyků, a pokud mi vyhovují, nestojím o to, aby se na nich něco měnilo. Například moje práce v Brigittině květinářství. Mám ráda květiny, mám ráda Brigittu a mám ráda náš obchod. To je důvod, proč už teď šetřím, abych si ho mohla koupit, až se Brigitta rozhodne odejít do důchodu. Těším se na dobu, až se náš obchod bude jednou místo Květinářství Schu macherová jmenovat Květinářství Wagnerová. Pro mě jsou důležité všechny ty malé každodenní zvyklosti, jako je první šálek kávy, kterou si dávám každé ráno u kuchyňského okna ve svém bytě, zatímco se dívám, jak Emre, majitel kiosku na protější straně ulice, přebírá dovezené zboží. Nebo můj oblíbený seriál Láska! Láska! Láska!, který věrně a vytrvale sleduju večer co večer. A až donedávna k tomu patřila samozřejmě i moje polední přestávka v restauraci pana Lee. Jedenáct let jsem tam konzumovala každé poledne Polévku dne, i když to pokaždé byla jen ta nudlová. Potíž byla v tom, že v poslední době jsem bývala jediný host, a to byl pravděpodobně také důvod, proč musel pan Lee svůj podnik zavřít.

Se smrtelným znechucením jsem spolkla lžíci nahnědlé tekutiny bez chuti a zápachu. To se nedá jíst, jak můžou prodávat takovej odpornej blaf! Něco tak hrozného snad nevaří ani nástupci pana Lee! Vylila jsem zbytek polévky do odpadu, vrátila se k výkladní skříni a zadívala se na protější stranu ulice. Venkovní stolky byly pokaždé plně obsazené, snad ten podnik nebude přece jen tak hrozný. Možná tam budou mít v denní nabídce i nějakou polévku. Kromě toho… mají už nějakého dodavatele květin? Od chvíle, co se před několika měsíci otevřelo za rohem nové květinářství, nebyly jsme na tom s Brigittou zrovna nejlíp. Docela by se nám hodil nějaký nový stálý zákazník.

Než jsem si to stačila znovu rozmyslet, zavolala jsem na šéfovou: „Tak dobře, jdu do toho. Vyzkouším ty Thielovy.“

Brigittě klesla překvapením ruka s kyticí. „To jako vážně?“

„Jasně. Naprosto spontánně, jak jsi mi radila. Jestli je ten podnik nemožný, tak ho potom můžu aspoň s čistým svědomím pomlouvat. A kromě toho se tam chci pozeptat, jestli nepotřebujou nějakého dodavatele květin,“ dodala jsem a poklepala si přitom ukazováčkem na hruď.

„Prima, to je báječný nápad! Tak hodně úspěchů! A dobrou chuť!“

Popadla jsem v kuchyňce kabelku a zamířila na druhou stranu ulice. Pomalu jsem prošla kolem venkovních stolů, abych se podívala hostům do talířů. Zahlédla jsem tam hodně zeleniny, nudle, ale taky krvavé hovězí, které rozhodně nemusím. Nakrčila jsem nos. První dojem potvrdil pochybnosti, které jsem o tom lokálu měla. Před vchodem stála tabule s polední nabídkou. Polévka žádná. To jsem si rovnou mohla ušetřit návštěvu. Pak jsem si ale vzpomněla, že jsem se Brigittě chlubila svou spontánností a také tím, že se pokusím získat nového zákazníka. Sebrala jsem odvahu a vešla do restaurace. Dál než na práh jsem nepokročila a hned za dveřmi jsem se zarazila jako přibitá. Vypadalo to tady úplně jinak než za časů pana Lee! Stěny měly krémový nátěr, pouze jedna zářila tmavým, sytě červeným tónem. Všude visely zarámované fotografie s motivy Hamburku, jako například obrázek vývěsního štítu známého hamburského nočního klubu Große Freiheit nebo kotviště v přístavu s historickým trojstěžníkem Rickmer Rickmers. Nechyběl ani obrázek historických sýpek a skladišť na nábřeží. V jídelně bylo asi patnáct stolů, židle skoro každá jiná a ne zrovna nejnovější, ale celek působil docela příjemně. Nejvíc mě fascinoval originální lustr domácí výroby z malých lahví od vína. Visel uprostřed místnosti, aby hned upoutal pohled nově příchozího. Restaurace nevypadala ani supermoderně studeně jako některé dnešní podniky, ani přehnaně hipstersky. Byla osobitým způsobem chaotická, ale ničím na první pohled neodrazovala. Právě naopak, byla domácká a přátelská a – ať už se mi to líbilo nebo ne – bylo to rozhodně místo, kde se člověk mohl cítit dobře. Jeden velký nedostatek byl ovšem patrný na první pohled: na stolech nebyly žádné květiny. Stoly se slánkami a pepřenkami vypadaly dost chudě. Zřejmě nemají prozatím žádného dodavatele květin, což je jen dobře, protože odteď jsem tady já, abych s tím něco udělala!

„Dobrý den!“ Hezká servírka zamířila mým směrem a přátelsky se přitom usmívala. „Já jsem Anna. Pěkně vítám u Thielů. Tak se přece posaď. Tady uvnitř si můžeš sednout, kam se ti zlíbí, jinak lituju, venku jsou už všechny stoly obsazené.“

„No, vlastně jsem se chtěla nejdřív jen zeptat, jestli…“

„Podívej, co tady vepředu?“ přerušila mě rychle a ukázala na malý stůl pro dva. „Nebo bys chtěla raději koukat ven?“ Zamířila přede mnou ke stolu u okna a přistrčila mi židli.

„Myslím, že tady je to hezčí. Když už nemůžeš sedět venku, tak se aspoň můžeš koukat z okna. Počasí je nádherné, nemyslíš? Miluju léto, ty ne?“

Příval Anniny řeči mě tak vyčerpal, že jsem ji poslechla a posadila se. „Ovšem, ale… Díky. V podstatě jsem se chtěla jenom zeptat, jestli máte v dnešní nabídce nějakou polévku.“ Anna povídala vesele dál. „Ne, lituju. Támhle vpředu je tabule, kde je napsáno polední menu. Tenhle týden tam není žádná polévka, ale všechna jídla v dnešní nabídce chutnají moc dobře. Můžu ti přinést něco k pití?“

Co je to za podnik? Jak to, že v poledne nenabízejí jedinou polévku? Ale já jsem byla pevně rozhodnutá si svou polévku vybojovat. Z technického hlediska přece nemůže být příprava polévky takový problém. Restaurace je nová, nepoznamenaná dlouholetou rutinou. Určitě jim ještě nebudou lhostejné blaho a spokojenost hostů. „Ano, dala bych si rebarborový střik.“

Anna si poznamenala objednávku do svého bloku a chystala se odejít.

„Ještě moment, prosím. Hm, nebylo by případně možné, abych dostala polévku z večerní nabídky?“

Anna se starostlivě zamračila. „No, vlastně… Můžu ti opravdu vřele doporučit chřest, chutná fakt báječně. Pasta s mangoldovým pestem je taky skvělá, přísahám, Jens dělá nejlepší mangoldové pesto, takové jsi v životě nejedla! Nebo bys mohla zkusit salát s grilovanými hovězími filety z domácího chovu? V tomhle počasí je to možná příjemnější než horká tekutina.“

Byla tak ochotná a tolik se snažila, že jsem si připadala pěkně hnusně, jenže jsem neměla na vybranou. Neměla jsem ani nejmenší chuť ochutnávat mangold, chřest nemůžu ani cítit a ty odporné krvavé kousky hovězího, které jsem viděla venku na talířích, bych určitě nedokázala spolknout! Začínala jsem mít dojem, že pořádná polévka vymizela z jídelního lístku. Není k mání nejen v téhle domácky se tvářící hospodě, ale ani v celém mizerném Hamburku, a já si pravděpodobně už nikdy v poledne na vietnamské nudlové polévce nepochutnám! K čemu je potom polední přestávka? Ach pane Lee, co jste mi to provedl? Proč jste mě nechal ve štychu?

„Tedy nezní to špatně, ale… Dřív tady bývala vietnamská restaurace, kde měli vždycky v polední nabídce nudlovou polévku. Jedla jsem ji každé poledne jedenáct let, chápeš? Každé poledne! Den co den! Celých jedenáct let! Myslím…,“ odmlčela jsem se, protože jsem si uvědomila zoufalství, které bylo patrné z mého proslovu. „Taková nudlová polívečka přece nedá tolik práce. Nešlo by to nějak zařídit?“

Anna si mě chvilku zamyšleně prohlížela a potom řekla, docela jemně, jako když mluví s hypernervózním koněm, který má krátce před startem: „Zeptám se v kuchyni a uvidím, co se pro tebe dá udělat, okej? A hned potom ti přinesu výborný rebarborový střik. Souhlasíš?“

Myslí si, že to nemám v hlavě v pořádku. Jasně, vidím jí to na očích. Přikývla jsem na souhlas. „Ano, moc děkuju.“

Anna odběhla a já jsem se začínala bát, že se za chvilku ozve hlášení: Služba v kuchyni, služba v kuchyni, máme tady objednávku tři-pět-devět u stolu číslo sedm. Opakuji, jednou tři-pět-devět ke stolu sedm! Nic takového se ale nestalo; Anna zmizela za lítačkami, které pravděpodobně vedly do kuchyně.

Netrvalo dlouho a byla zpátky, na rtech přátelský úsměv.

„Víš, co? Lucas ti udělá dobrou mangoldovou polívečku s parmezánovými chipsy!“ hlásila vesele. „Nebo rybí polévku z večerní nabídky. Můžeš si vybrat.“

Ty bláho, situace byla čím dál horší! „To je milé, ale lituju, já nejím mangold. A rybu taky ne. Bude nejlíp, když to necháme plavat, a já…“

„Ne, počkej!“ vykřikla Anna, která se pravděpodobně bála, že jejich restauraci znectím na internetu jako naprosto neflexibilní. „Počkej, dojdu pro Lukase a můžeš probrat rovnou s ním, co je možné, okej?“ A už zase zmizela, aby se brzy nato vrátila s mladým mužem v černém kuchařském kabátku. Mohlo mu být tak dvacet a s blond vlasy a jasnýma zelenýma očima vypadal docela hezky. Výraz jeho obličeje však na první pohled svědčil o tom, že je pěkně vynervovaný.

„Zdravím. Takže, když nejíš ani mangold, ani rybu, můžu ti udělat třeba výbornou chřestovou krémovou polívku. Ta ti bude vyhovovat?“

Moje nálada pomalu klesala k bodu mrazu a celá tahle hospoda mi začínala jít čím dál víc na nervy. „Lituju, ale nejím ani chřest. Omlouvám se.“

„Tedy, upřímně řečeno…“

„Zbožňuju nudlovou polívku, ta by byla suprová,“ vytasila jsem se se svým návrhem. „A nemusela by být zrovna vietnamská.“

Zamračil se, sice mírně, ale přece jen viditelně. „Ech, tedy… dojdu pro šéfa,“ prohlásil a zmizel za dveřmi.

Dobrý nápad! Můžu si teď osobně postěžovat přímo u hlavního šéfa na to, že vyhnal pana Lee, a že proto dnes není nikde k mání polévka, která by se dala jíst. A při té příležitosti se ho můžu rovnou zeptat, jestli náhodou nepotřebuje dodavatele květinové výzdoby. Měla jsem o něm naprosto jasnou představu: módní panák s nagelovanými vlasy, doširoka rozepnutou fialovou košilí a zlatým řetězem, který tuhle restauraci využívá k praní peněz.

„Takže ty jsi ta polívková fanynka?“

Byla jsem tak pohroužená do svých myšlenek, že jsem vůbec nezaznamenala, kdy se vynořil z kuchyně Lukasův šéf. Přede mnou stál tmavovlasý muž, odhadem kolem třicítky. A vůbec to nebyl týpek ve fialové košili a se zlatým řetězem, nýbrž kuchař, jak o tom svědčil jeho černý kuchařský kabátek spolu s černými džíny. Napřáhl ke mně ruku. „Zdravím, já jsem Jens Thiel.“

Nejistě jsem mu potřásla rukou. „Isabelle Wagnerová.“

„Nazdar, Isabelle, těší mě, že tě poznávám,“ přivítal mě Jens a s povzdechem se posadil na protější židli. „Vlastně nemám vůbec čas na to, abych si s tebou povídal, ale ty máš problém, který nedokážeme vyřešit. Není to tvoje vina, ani vina mé hlavní servírky nebo mého zástupce… prostě to tak je. Jestli tomu dobře rozumím, chtěla by sis dát polívku.“

Přikývla jsem. „Správně.“

Dostavila se Anna a postavila přede mne velkou sklenici rebarborového střiku. „Prosím.“

„Děkuju.“ Čekala jsem, až odejde, ale ona místo toho zůstala stát a se zájmem sledovala, co bude dál.

Jens se zamračil, ale mlčel, a posléze se znovu obrátil ke mně. „Okej, takže Lukas ti laskavě nabídl tři různé možnosti, ale tobě se ani jedna nelíbila. Místo toho trváš na vietnamské nudlové polévce. Je to tak?“

V jeho podání to znělo jako maximálně přehnaný požadavek, ale to nebyla pravda. „Ne, já jsem nudlovou polévku pouze navrhla, a přitom jsem zvlášť zdůraznila, že nemusí být vietnamská. Dřív tady totiž byla výborná vietnamská restaurace, kde vařili velmi, opravdu velmi dobrou nudlovou polívku.“

Jens se dal do smíchu. „No ovšem, pan Lee. Ten byl opravdu naprosto skvělý. Nakoukla jsi někdy k němu do kuchyně?“

„Ne, proč?“

Mávl rukou. „To nic, jen tak.“

Krátce jsem se zamyslela, jestli bych snad neměla vytáhnout do boje za pana Leeho a jeho kuchyni, ale potom jsem si řekla, že nemusím a raději ani nechci vědět, jak ta jeho kuchyně vlastně vypadala. „Tedy, pracuju tady naproti v květinářství a k panu Lee jsem chodila na nudlovou polévku, kterou měl v denní nabídce, protože nabídka dne byla u pana Lee pokaždé nudlová polévka.“

„Jedenáct let,“ dodala Anna.

„Ano. A možná to zní poněkud divně, ale vážně jsem si na tu polívku k obědu za jedenáct let zvykla.“

„Ne, to je v pořádku, chápu,“ ujistil mě Jens s vážným výrazem ve tváři, ale jiskřičky v jeho tmavých očích prozrazovaly, že moje řeči nebere až tak vážně. „Polívka hraje v tvém životě ústřední roli.“

„Přesně tak,“ souhlasila jsem umíněně. Kašlu na ně. Je mi vážně naprosto jedno, co si o mně myslí. „A nechápu, v čem je problém. Uvařit polívku přece nemůže být nic tak těžkýho, ve vztahu k zákazníkovi je třeba být flexibilní.“

Jens se ušklíbl a zadíval se mi upřeně do očí. „Vážně?“

Nedala jsem se zviklat a pokračovala v přednášce. „Já osobně si třeba moc nepotrpím na růže. Ale když přijdeš ke mně do obchodu a objednáš si kytici růží, tak ti ji udělám. Protože náš zákazník je prostě náš pán, chápeš?“

„Kdepak, něco takového Jens nikdy nepochopí,“ ozvala se místo něho Anna. „Jens za celý svůj život ještě nikdy nedal žádné ženě květiny, nemluvě o růžích. Ani své manželce.“

Cože, tenhle chlápek je ženatý? Chudák jeho žena, je opravdu k politování, když od něho v životě nedostala jedinou květinku!

Jens si nevšímal Annina komentáře a místo toho se soustředil na mě: „Máš samozřejmě úplnou pravdu. Náš zákazník je náš pán a já musím být flexibilní. Nejlíp udělám, když úplně zruším jídelní lístek a každý si prostě objedná, na co má zrovna chuť. A je úplně jedno, jestli to má být bezlepkový veganský bio-burger, krémová bezlaktózová biopolévka nebo tradiční vietnamská nudlová polévka. Okej, paní Isabello, vyhovím tvému přání a uvařím ti nudlovou polévku.“

Asi dvě vteřiny jsem z toho byla úplně paf, potom jsem ale důstojně prohlásila: „Mnohokrát děkuju, to je od vás opravdu moc milé.“

Jens přikývl. „Dobrá, a protože jsi tak flexibilní, můžeš mi bezpochyby rychle sehnat ještě náhradního kuchaře, který se postará o ostatní hosty, zatímco já půjdu nejdřív nakoupit do vietnamského obchodu s kořením všechny přísady a potom se dám do vaření tvé polévky. Budeš muset mít ovšem chvilku strpení, než si na ní pochutnáš, odhaduju to tak asi na šest hodin, tak dlouho totiž trvá, než je opravdu dobrá vietnamská polévka hotová.“

Taková drzost! To se hned tak nevidí! „Já jsem přece jasně řekla, že to nemusí být zrovna vietnamská nudlová polévka!“

„Jenže chřestová, mangoldová či rybí ti taky nevyhovují.“

„Ne, tyhle polévky já nejím.“

„A proč ne?“

„Protože mi nechutnají.“

„Hm, a co takhle talíř vody?“

„Dobrý nápad. Hoď do ní hovězí bujon v kostce a hrst nudlí a máme po problému.“

Jens se zatvářil, jako kdybych mu řekla, že opravdoví gurmáni si pochutnávají pouze a jedině na instantních polévkách. „Cože? Ty se mi opovažuješ navrhnout, abych ti udělal polívku z kostky?! V tom případě, pokud hovězí bujon v kostce a nudlová polévka pana Lee představují tvůj kulinářský obzor, pak mě vůbec neudivuje, že…“

„Vidíš, a jsme zase u toho!“ skočila jsem mu do řeči.

„Můžu ti doporučit velmi dobrý seminář týkající se tématu servis ve vztahu k zákazníkovi, vypadá to, že něco takového nutně potřebuješ. Zákazník má vždycky pravdu. Já své zákazníky taky nekritizuju za to, že chtějí růže.“ Potichu jsem dodala: „Alespoň ne pokaždé, a když už, tak velmi jemně.“

„Co to pořád máš s těmi růžemi? Růže a polévka, polévka a růže,“ obořil se na mě rozhorleně Jens. „To přece není normální!“ čílil se.

V tom okamžiku vstoupila do našeho rozhovoru Anna.

„Prosím vás, byli byste tak hodní a pokusili se nějak dohodnout? Kromě toho, Jensi, jsem si jistá, že Lukas neví, kam dřív skočit, když je tam sám,“ ukázala rukou směrem ke kuchyni. Cítila jsem, jak celá rudnu, a Jens se taky tvářil zahanbeně.

Hlasitě se nadechl a prohrábl si rozpačitě vlasy. „Promiň, je mi líto, že jsem na tebe tak vyjel. Zrovna teď jsme v dost velkém stresu, to ale není tvoje vina, a já jsem se zachoval jako pěkný hulvát, když jsem se do tebe pustil.“

„To je v pořádku. Taky mě mrzí, že jsem ti navrhla ten seminář,“ uznala jsem smířlivě.

„To se srovná,“ zazubila se Anna spokojeně, nechala nás konečně o samotě a věnovala se zase své práci.

„Tebe by spíš měly mrzet ty řeči o bujonu z kostky,“ neudržel se Jens. Bouchl zlehka rukama do stolu a vstal. „Takže, něco ti teď navrhnu. Ty dneska v naší restauraci uděláš něco naprosto neobvyklého: Nedáš si polévku, ale pastu s mangoldovým pestem. Bude ti chutnat. Spolehni se.“

Podívala jsem se na něho nedůvěřivě. „Proč bych to měla dělat? Vůbec tě přece neznám.“

„Tak to riskni. V orientaci na servis a zákazníky sice nejsem takový expert jako ty, ale jsem fakt dobrý kuchař. Prostě se na mne spolehni,“ opakoval naléhavě.

Už jsem se ho chystala ujistit, že jsem v poledne vždycky jedla polévku a ať si ten svůj mangold strčí, ehm, sám ví kam, ale potom jsem kdesi hluboko ve svém nitru zaslechla varovný hlas: Takhle nemůžeš mluvit s člověkem, s nímž chceš uza vřít obchod. Když budeš sprostá, nic z toho nebude. A vy tu zakázku potřebujete.

„Tak dobrá,“ usmála jsem se nakonec. „Sice si připadám tak trochu jako divoké zvíře, které se musí nakrmit a zkrotit, ale to nevadí.“

„Bezva,“ rozesmál se i Jens. „Na nějaké extrabuřty teď totiž nemám čas.“ S těmi slovy mě opustil a zamířil do kuchyně.

Nečekala jsem ani deset minut, když se místo Anny dostavil k mému stolu osobně Jens a v ruce držel vrchovatě naložený talíř těstovin s pastou. Postavil ho přede mne se slovy „Prosím, přeji dobrou chuť, vážená dámo,“ a upřel na mne pohled plný očekávání.

Ach jo, co teď? Doufala jsem, že se mi podaří nechat jídlo zmizet pomocí ubrousku a předstírat, že jsem si báječně pochutnala. Teď mi nezbylo než se do toho pustit. Sklonila jsem se nad talíř. Hm. Na první pohled to nevypadalo až tak zle. Mangold nebyl skoro vidět, objevila jsem jen několik malých lístků, které vypadaly čerstvě a chutně. Pesto doplňovala malá cherry rajčátka s praženými jádry pinií.

„Jestli budeš to pesto prozkoumávat moc dlouho, vystydne ti,“ upozornil mě Jens.

Uchopila jsem vidličku a napíchla několik nudlí. „Vypadá to dobře. A taky to krásně voní.“ Ten poslední výrok byla lež. Do nosu se mi dostávalo tolik různých chutí a vůní, že jsem byla úplně zmatená. Poznala jsem česnek, parmezán, olivový olej, ale všechno překrývala neobvyklá, intenzivní vůně, která zřejmě patřila k mangoldu. „Máš hezkou restauraci,“ pokračovala jsem, místo abych si strčila vidličku s nudlemi do úst.

Jens se na mne podrážděně podíval. „Ehm… Děkuju.“

„Prosím. Moc se mi líbí ty obrázky. A taky ten lustr z lahví.

To je teda bomba. Je to tvůj vlastní výrobek?“

„Ne, jednoho mého kamaráda.“

„Ach tak. Je fakt cool.“

Jens netrpělivě mávl rukou k mému talíři a pobídl mě:

„Tak to pesto konečně ochutnej.“

Ani mě nenapadne! „Je tady opravdu příjemně. Jen si říkám, že by to chtělo ještě jednu maličkost.“ Odmlčela jsem se a plnou vidličkou ukázala na prostředek stolu. „Chybí mi tu nějaká dekorace. Svíčky nebo ozdobná světýlka. Nějaké kytičky.“

„Kytičky?“ opáčil nechápavě Jens. „To tě ještě nikdo neupozornil, že se pleteš do věcí, do kterých ti nic není?“

„Ne, ještě nikdy,“ zalhala jsem.

„To se mi nechce věřit. A předpokládám správně, že by ses o květinovou výzdobu a úpravu stolu chtěla postarat ty a tvoje květinářství?“

„Přesněji řečeno, není to moje květinářství, tedy, ještě ne, ale ano. Máš pravdu.“ Položila jsem vidličku na talíř. „Ujišťuju tě, že jsem opravdu dobrá. Dělám už řadu let dekorace pro svatby a pohřby a moji zákazníci jsou vždycky…“

„To je možná pravda, ale tady se nebude konat ani svatba, ani pohřeb,“ přerušil mě Jens. „Nechci mít na stolech žádné kýčovité nevkusné vázičky s kytičkama, které budou lidem vonět pod nos a kazit jim požitek z jídla.“

„Moje dekorace rozhodně nejsou ani kýčovité, ani nevkusné. To teda ani náhodou! Mohl by ses na ně podívat aspoň ze zdvořilosti!“

„A ty bys mohla aspoň ze zdvořilosti ochutnat moje jídlo,“ kontroval chladně.

„Přece jsem ti řekla, že nemám ráda mangold!“

„A já nesnáším kytky!“

V hlavě mi zazněla známá melodie z Beethovenovy Páté symfonie: Tatatataaaa. Tatatataaaa. Takže on nesnáší květiny?! Tak to už je trochu moc! Vyhrabala jsem z peněženky desetieurovou bankovku a hodila ji na stůl. „Nemá smysl bavit se s člověkem, který nesnáší květiny.“ S těmito slovy jsem se zvedla a postavila se přímo před Jense, který byl o hezký kus vyšší než já. „Ale teď vážně: Jak může někdo nesnášet kytky?“

„Jak může mít někdo nerad mangold?!“

„Ten určitě nebyl bio,“ rýpla jsem si jízlivě, protože jsem si byla víc než jistá, že se ho to dotkne. Jeho oči se opravdu přivřely do úzkých štěrbinek, ale než se zmohl na jakoukoli odpověď, otočila jsem se na patě a opustila se vztyčenou hlavou tu odpornou hospodu, kde pohrdají polévkami, lidmi i květinami. Tak jo, nebudu si hrát na mstivou bestii, přeju tomu chlápkovi i s jeho ubohým lokálem a nechutným mangoldovým pestem hodně štěstí. Ale mě tam v žádném případě už nikdy neuvidí!

„Tos byla pěkně dlouho pryč,“ uvítala mě Brigitta. „Líbilo se ti tam?“

„Vypadám snad na to?“ Hodila jsem kabelku pod stůl, na kterém jsme vázaly květiny, a začala energicky odstraňovat trny z růží.

„Aha. Takže předpokládám správně, že neměli žádnou polívku?“

„Ne, neměli. Místo ní se mi snažili vnutit pastu s mangol dovým pestem. A mou nabídku na květinovou dekoraci majitel restaurace odmítl, protože, a teď se pevně podrž, nesnáší kytky! Dělala jsem, co jsem mohla, ale ten chlap je úplně nemožnej!“

„Škoda. Nový stálý zákazník by se nám docela hodil.“

Hodila jsem růži zbavenou trnů lhostejně na stůl a sáhla po další. „Neříkej mi, že jsme na tom tak špatně, že se bez jeho objednávky náš obchod položí.“

„Ne, to samozřejmě ne,“ pospíšila si s ujištěním Brigitta.

„Ten může vzít jed na to, že jeho restauraci všude vylíčím jako nemožnou. Na celém internetu, všude!“ Už při vyslovení té hrozby mi bylo jasné, že to neudělám, ale představa pěkně jedovatých článečků, které postupně pošlu do světa, mi v mém spravedlivém rozhořčení v tu chvíli náramně ulevila. Odpoledne jsem měla naštěstí plné ruce práce a na své nešťastné setkání s Jensem Thielem jsem do večera úplně zapomněla.

V sedm večer uložila Brigitta pokladní uzávěrku, na které byly uvedeny příjmy za celý den, s hlasitým povzdechem do zásuvky. „Tak, končíme.“ Společně jsme vyšly z obchodu, a zatímco jsem odemykala zámek na svém kole, podívala se na mě: „Neměla bys chuť zastavit se u nás doma ještě na kousek řeči?“

„Ráda bych, ale dneska nemůžu,“ omluvila jsem se s lítostí, protože jsem neměla vůbec nic proti obloženým chlebům s rajčaty ve společnosti Brigitty a jejího muže Dietera. Obě jejich dcery byly velké a už dlouho nežily doma, a já věděla, že se Brigittě po nich hrozně stýská. „Volala mi máma. Prý nám nějak hyne rododendron u táty na hrobě. Chci se na to podívat.“

„No jo, co se dá nakonec dělat, tak srdečně pozdravuju rododendron.“

Zamávala jsem Brigittě na rozloučenou, sedla na kolo a vydala se na cestu. Byl krásný červnový večer a jako vždycky, když je v Hamburku hezky, byla i teď venku spousta lidí. Brigittin obchod, stejně jako můj byt, je ve Winterhude, rušné a příjemné části města, o kterou je v posledních letech mezi lidmi stále větší zájem. Obchody s módním zbožím, kavárny a restaurace postupně vyhánějí starousedlíky s jejich skromnými obchůdky a činže skokově rostou. Moje nejlepší kamarádka Kathi mi už před časem začala nenápadně předhazovat, že Květinářství Schumacherová by potřebovalo pořádnou inovaci. Vedle nového květinářství, které nedávno otevřeli hned za rohem od nás, prý působí usedle a zastarale. Jak se zdá, měla pravdu, protože obyvatelé Winterhudu zřejmě začali dávat přednost naším sousedům. Jenže Brigitta stála pevně a nezlomně za svou koncepcí. Nechtěla nic přehnaně módního, pouze tradiční obchod s férovými cenami. Docela jsem ji chápala, a kromě toho jsem náš obchod měla ráda přesně takový, jaký je. Občas mě ale napdlo, že by Kathi mohla mít pravdu a že bychom mohly jednou zle doplatit na to, že jsme se odmítaly přizpůsobit novým poměrům.

Iso, přestaň malovat čerta na zeď, napomenula jsem se v duchu. Na takové černé myšlenky je dneska vážně venku až moc krásně. Při rychlé jízdě mi do tváře i do vlasů foukal svěží vítr, nadouval mi sukni od šatů, a slunce ještě pořád příjemně hřálo na kůži. Miluju tohle roční období se svěží, sytou zelení stromů a bohatě kvetoucími keři rododendronů a hortenzií. Když jsem odbočovala na hlavní cestu Ohlsdorfského hřbitova, řekla jsem si, že v takový nádherný den, jako je ten dnešní, by člověk neměl myslet na nic nepříjemného. Slezla jsem z kola a vedla ho cestičkami mezi řadami hrobů, až jsem došla na nejvzdálenější a nejslunnější místo této části hřbitova.

„Jak se říká: Konec dobrý, všechno dobré. A když to dobré není, tak ještě není konec. Je to tak, tati?“ oslovila jsem hrob svého otce a opřela kolo. „Ach sorry, to nebylo ode mne zrovna taktní.“

Moje omluva byla vlastně zbytečná, protože můj táta byl báječný člověk a určitě by mi neměl moji nepatřičnou poznámku za zlé. Ve skutečnosti jsem neměla příležitost ho poznat, ale máma mi o něm hodně vyprávěla. Od chvíle, kdy jsem se začala učit květinářkou, přenechala péči o hrob mně, a tak jsem každý čtvrtek večer už léta jezdila na tátův hrob.

„Slyšela jsem, že máš problémy s rododendronem?“ pokračovala jsem v monologu, zatímco jsem vytahovala ze skříňky zahradnické nářadí. „Tak se na to podíváme.“ Sklonila jsem se nad keřem, který jsem zasadila už před šesti roky.

„No to je nadělení!“ vykřikla jsem polekaně, když jsem uviděla hnědé skvrny na listech a uschlé větvičky a poupata. Keř napadla plíseň, to bylo naprosto jasné na první pohled. Teď jde o to jaká? Jen aby to nebyla ta děsná plíseň, která je odpovědná za odumírání dubů v Americe! Prý napadá i rododendrony. Docela nedávno jsem četla v jednom časopise o tom, že se objevila už i v severním Německu…

„Nazdárek, Isabelle,“ zaslechla jsem za svými zády hlas, který přetrhl moje hororové představy. Otočila jsem se. Na cestičce stál Tom, mladý hřbitovní zahradník, který měl na starosti hroby v blízkém okolí. Už dřív mi několikrát dobře poradil, a tak mi právě teď připadal jako dar z nebes.

„Všechno dobrý?“ zajímal se.

„Ani náhodou! Mohl by ses prosím tě kouknout tady na to?“

Tom nechal stát na cestě trakař se zahradnickým odpadem a přišel ke mně blíž.

Ukázala jsem na rododendron. „Co je to za hnusnou plíseň? Snad to není ta Phytophtora ramorum?“

„Blbost. Co tě to napadlo?“ Tom se sklonil, aby si mohl keř pořádně prohlédnout. „To je docela obyčejná polní, lesní a luční plíseň.“

„Jak si můžeš být tak jistý? Neměla bych nejdřív odebrat vzorek a poslat ho do laboratoře, a ještě třeba taky… já vlastně nevím, co všechno se má v takovém případě udělat, možná to ohlásit na ochraně rostlin, a…“

„Protože Phytophtora ramorum se tady nevyskytuje, prostě proto,“ přerušil mě Tom. „Kdyby se taková plíseň rozšířila na mým hřbitově, tak bych o tom věděl.“ Vytáhl cigaretu, kterou měl schovanou za uchem, a zapálil si – docela jako v nějakém starém westernu, když šerif oznamuje, že jeho město je čisté a nepáchají se v něm žádné zločiny. „Prostě pořádně ořež ty napadené části, postříkej to nějakým fungicidem, a bude to v pořádku.“

Po jeho slovech se mi náramně ulevilo. Kdybych musela keř vytrhnout, rvalo by mi to srdce. Byl ještě úplně malý, když jsem ho tehdy sázela, a kromě toho – jak jsem věděla od maminky – můj tatínek miloval právě tenhle druh rododendronu. „Díkybohu!“ vykřikla jsem a radostně se na Toma usmála.

Potáhl z cigarety a zamyšleně se na mne podíval. „Jestli chceš, tak to zítra udělám místo tebe.“

„To jako fakt?“

„Jasně. Ehm, pěkný sestřih.“

„Ach.“ Polichoceně jsem si odsunula z čela pramen vlasů.

„Není sice úplně čerstvý, ale přesto pěkně děkuju.“

„Hm. Hele, nechtěla bys…“ Na okamžik se odmlčel.

„Neměla bys chuť zajít si se mnou někdy na večeři?“

No nazdar! Není to trochu ujeté požádat ženu o rande na hřbitově? Jenže kde jinde by to měl udělat, pokaždé se vidíme právě jen tady. A Tom je milý a ochotný. O rostlinách toho ví docela dost. Už několikrát mi dobře poradil. A nevypadá špatně. Takže proč vlastně ne? „Jasně,“ přikývla jsem.

„Ráda.“

„Cool.“ Típl cigaretu o zem a hodil ji na trakař. „Okej, tak já ti zavolám. A hned zítra se určitě pustím do toho tvýho rododendronu.“

„Mockrát díky, Tome. To bude fakt super.“

Vyměnili jsme si čísla mobilů a Tom se svým trakařem odjel.

Vytrhala jsem ještě trochu plevele a zalila květiny na tátově hrobě i u jeho souseda, nějakého Waltra Fritschnera. Milovaný a nezapomenutý stálo na řádce pod jménem na jeho náhrobku, ale hrob vypadal tak strašně opuštěně a zanedbaně, že jsem měla o pravdivosti nápisu vážné pochybnosti a nemohla jinak než se o něj postarat.

O hodinu později jsem zamkla kolo do stojanu u našeho domu a vyšplhala pět pater až do podkroví. Skopla jsem z nohou balerinky, otevřela okno a ve své malé kuchyňce si přichystala ledový čaj. V tomhle bytě bylo všechno malé, v podstatě se skládal ze samých střešních trámů. Ale já ho milovala, byl to můj hrad, můj domov a kromě toho byl opravdu moc hezký a útulný. Pod mými kroky vrzala stará prkna. Každou místnost jsem vymalovala jinou barvou a z kuchyňského okna a balkonu jsem měla báječný výhled na všechno, co se dělo na ulici.

V obýváku jsem se pohodlně usadila na gauči. Vzala jsem si laptop, zapnula internet a vyhledala v mediatéce dnešní pokračování svého oblíbeného každodenního seriálu Láska! Láska! Láska!, které jsem propásla kvůli návštěvě hřbitova. Ponořila jsem se do příběhu Lary a Pascala, kteří se tak vroucně milovali a přitom se pořád nemohli domluvit o své lásce. Pokoušeli se o to už v 578 pokračováních, ale stále se nedokázali jasně dohodnout. Často jsem se v duchu ptala, jak může být někdo tak nemožně tupý? Přece, když člověk potká opravdu velkou a jedinou opravdovou lásku, tak to zjistí na první pohled. Tak to bylo v případě mých rodičů. Seznámili se v osmdesátých letech na jedné diskotéce v Hamburku. Maminka tančila na písničku Nur geträumt (Jen sen) od Neny a přitom zakopla o muže, který stál na kraji parketu. On ji zachytil, zahleděli se vzájemně do očí a… BUM! Velká láska jako trám! Od prvního okamžiku bylo mezi nimi jasno. A přesně tak by to mělo být.

Já sama bohužel čekám už sedmadvacet let. Mám za sebou tři ztroskotané vztahy a absolvovala jsem nejmíň tisíc schůzek v očekávání onoho osudového BUM. Marně! A nedostavilo se ani dneska večer, když mě Tom pozval na večeři. Fakt ovšem je, že i přes veškerou romantiku by si měl člověk zachovat aspoň malou jiskřičku pragmatismu. Tom je docela fajn a zaslouží si šanci.

Můj pohled padl na skleněnou dózu, do které jsem ukládala lístečky se záznamy šťastných okamžiků. Stála na polici hned vedle fotografie mého táty. Kathi mi dala k posledním narozeninám bonboniéru v krásné skleněné nádobě a k tomu sadu papírků několika barev. Vyložila mi, k čemu to slouží: „Ode dneška si zapiš na lístek každý okamžik, kdy ses cítila šťastná, a hoď ho do tý dózy. Za rok si lístky přečteš a uvidíš, že život přece jen není takový propadák, jak se někdy člověku zdá.“

V té době jsem se zrovna rozešla se svým tehdejším přítelem a celkově jsem prožívala nepříliš radostné životní období. Poslechla jsem Kathi a od té doby si pilně vedu záznamy o šťastných okamžicích ve svém životě. Už teď se těším, až si je o svých říjnových narozeninách zase přečtu. Pro dnešní den mě napadly dokonce dva okamžiky hodné zaznamenání. Na žlutý lístek jsem napsala: Tatínkův rododendron napadla plíseň, ale není to Phytophtora ramorum. Štěstí v neštěstí. Potom jsem vzala modrý lístek. Tom mě požádal o rande. Na hřbitově! Trochu ujetý, ale mám radost, že to udělal. Hodila jsem oba papírky do skleněné dózy, zašroubovala víko a postavila ji zpátky na polici.

Láska 3

V úterý dopoledne jsem měla jako hlavní úkol uvázat obrovskou kytici, kterou si objednal náš dlouholetý zákazník, pan doktor Hunkemöller, pro svou asistentku paní Nickelovou k výročí jejich spolupráce. Doktor Hunkemöller je oční lékař a paní Nickelová pracuje v jeho ordinaci už třicet let. Je to velký šarmér, kavalír ze staré školy. Chodí vždycky jako ze škatulky, perfektně oblečený – občas se dostaví ve vestě s hedvábným kapesníčkem v kapsičce –, husté bílé vlasy sčesané úpravně podle pěšinky. Pojmenovala jsem si ho pro sebe hlaváček jarní, to je docela vzácná a hezká kytička. Pan doktor má v zásobě hromadu komplimentů, kterými zasypává Brigittu i mě při každé své návštěvě. Pochopitelně patří k naším oblíbeným zákazníkům. Normálně mívám v úterý volno, ale tenhle týden jsme si s Brigittou prohodily služby. Pan doktor Hunkemöller vypadal docela zklamaně, když jsem mu řekla, že Brigitta má dneska volno. Jenom ale do té doby, než jsem mu předvedla svou kytici. Dala jsem si na ní opravdu záležet a vážně se mi moc povedla.

„No to je nádhera, slečno Wagnerová!“ vykřikl nadšeně.

„Opravdové mistrovské dílo! Paní Nickelová bude mít určitě radost!“

Kytici jsem mu pěkně zabalila, pan doktor zaplatil a odkráčel do ordinace.

Docela bych byla ráda přitom, až bude květiny předávat. Paní Nickelová se u nás občas zastaví, aby vyzvedla kytici, pro kterou si její šéf nemohl přijít sám pro nedostatek času. Bude jí tak kolem padesátky a nikdy nebyla vdaná. Během pětiminutového rozhovoru dokáže opakovat minimálně dvacetkrát: Pan doktor Hunkemöller říká, pan doktor Hunkemöller je toho názoru, pokud to bude odpovídat představě pana doktora Hunkemöllera, a tak pořád dokola. Mám důvodné podezření, že paní Nickelová je do svého šéfa tajně zamilovaná. Přinejmenším to tak někdy vypadá. A to prosím už celých třicet let! Po dlouhém přemýšlení jsem se rozhodla, že do její kytice dám pivoňky, šeřík a vikev. Pivoňky a šeřík proto, že jsou tak krásné, až člověku berou dech – a paní Nickelová si určitě zaslouží něco krásného. Vikev jsem vybrala, protože jsou si v něčem s paní Nickelovou podobné. V mých očích je paní Nickelová vikev, přesněji řečeno Vicia grandiflora neboli vikev velkokvětá. Podle mého názoru jsou vikve naprosto podceňované, a přitom jsou tak hezké. V kytici jsou na první pohled vedle pivoňky a šeříku skoro neviditelné. Ale kdo se zadívá pořádně, uvědomí si, že tahle kytice je zvláštní právě díky vikvím, ano, troufám si říct, že vikve jsou v podstatě hvězdy této kytice, a doufám, že paní Nickelová mému poselství porozuměla.

Cinkání zvonku na dveřích mě upozornilo, že se blíží zákazník. Zdvihla jsem hlavu a zjistila, že je to Kathi, od hlavy až k patě ve svém pracovním úboru. Je průvodčí u státních drah a často kvůli tomu opakuje, že je zvyklá na problémy. Ale uniforma jí tak sluší, že se mi vždycky rozbuší srdce radostí, když ji vidím v tom jejím slušivém kloboučku a sladkém červeném šátku kolem krku. „Ahoj, Kathi!“ vykřikla jsem a rozběhla se k ní, abych ji přivítala. „Jsi na cestě do práce nebo už máš směnu za sebou?“

„Už jsem hotová.“ Sundala si klobouček a hodila ho lhostejně na pult. „Pětasedmdesát minut zpoždění, a dostala jsem jen třikrát vynadáno. Tomu říkám dobrý den.“

„To mě těší,“ přidala jsem se k jejímu smíchu. „Dáš si kafe?“

„Že se ptáš! Sem s ním, jsem hróóózně unavená. Ale ještě chvilečku počkej, musím ti říct něco opravdu megadůležitýho.“ Kathi měla rozcuchané vlasy, pod očima se jí černaly kruhy, přesto ale zářila tak, že se všechno kolem ní rozsvětlilo.

„Co se děje?“ zbystřila jsem, i když jsem měla své jisté podezření.

„Dennis a já se stěhujeme!“ vykřikla vzrušeně.

Cože? Myslela jsem, že se budou brát! „Vy se stěhujete?

A kam?“

„Kupujeme dům od Dennisovy tety, za superpříznivou cenu. Odchází totiž do domova důchodců. Není to senzace, Iso?“

„A kde je ten dům?“ Kolem žaludku se mi začal šířit nepříjemný pocit, protože většina Dennisovy rodiny bydlí někde na venkově.

„V Bullenkuhlenu,“ odpověděla hbitě Kathi.

„Kde?!“

„To je okres Pinneberg. Blízko Elmshornu.“

Zděšeně jsem zalapala po vzduchu. „Elmshorn? Pinneberg?

Copak jste se zbláznili?“

Kathino nadšení viditelně pokleslo. „Ten dům je naprosto sladký, Iso. A z hlavního nádraží je vlak za necelou půlhodinu až v Elmshornu.“

„A dál? Jak dlouho trvá, než se potom člověk dostane do toho vašeho Bullenkuhlenu? Je tam vůbec nějaká veřejná doprava? Mají tam ulice?“ Cítila jsem, jak ve mně narůstá panika.

„Samozřejmě že jsou tam ulice, Iso. Neboj, nekecám!“

„Když se tam přestěhujete, už se neuvidíme. Nikdy! Nemůžete mi přece jen tak zmizet ze života. Ještě nikdy jsi nemluvila o tom, že se chcete odstěhovat, vůbec jsem se na to nemohla připravit. Proč si nenajdete nějaké pěkné bydlení tady v Hamburku?“

„Protože bychom si nikdy nemohli dovolit tady koupit dům. A Bullenkuhlen není až tak daleko. Samozřejmě se budeme dál pravidelně vídat.“

„Ani náhodou! Nic takového!“ trvala jsem na svém. „Až se v tý svý vesnici usadíte, už z ní nevylezete. Schlamstne vás se vším všudy, ani se nenaděješ. Ty skončíš ve spolku vesnických žen a Dennis u dobrovolných hasičů a na mě úplně zapomenete.“

Kathi na mě chvilku vyděšeně zírala a potom se hlasitě rozesmála. „Zlato, co si to vymýšlíš? Svatosvatě ti tady a teď slibuju, že se nikdy nedám do spolku vesnických žen. A že bych na tebe mohla zapomenout? To je naprostý nesmysl.“

Nebylo mi vůbec do smíchu. Naopak. Přesto mi bylo jasné, že jsem to se svou reakcí na Kathinu novinu trochu přehnala. „Nezlob se, omlouvám se,“ objala jsem ji. „Za vás mám velkou radost, to jen, že to přišlo tak nějak… no hodně nečekaně.“

„Já vím, byli jsme na tom ze začátku stejně. Ale je to skvělá příležitost, velká škoda ji nevyužít.“ Kathi mi rozcuchala láskyplně vlasy. „A ty budeš mít ještě spoustu času, aby sis na tu myšlenku zvykla, zmatkařko jedna. Do konce roku se určitě neodstěhujeme.“

Ačkoliv jsem měla dosud slzy na krajíčku, uklidnila jsem se, když jsem zjistila, že zůstanou v Hamburku ještě několik měsíců. „Tak, a teď mi musíš vyklopit, co všechno víš o tom svým Bullenkuhlenu. V první řadě mě zajímá, jak vypadá ten dům. Máš nějaký fotky? Ale víš, co udělám? Abych tě odškodnila za ty svoje hloupý řeči, trochu to tvý stěhování oslavíme, okej?“ Otevřela jsem láhev sektu, která tady zbyla ještě od Brigittiny oslavy narozenin, a pohodlně jsme se uvelebily na židlích u stolu. Kathi vytáhla mobil a ukázala mi fotky hezkého domku s bílou omítkou a modrými okenicemi. K domu patřila veliká zahrada se spoustou ovocných stromů a kolem dokola bylo vidět pole a louky. A i když jsem si sama za sebe nedokázala představit, že bych měla žít někde jinde než v Hamburku, stejně jako Kathi, která vyrostla ve městě, okamžitě se mi v hlavě vynořily idylické obrázky: Kathi, jak chystá jablkovou dřeň, Dennise kosícího trávu, a oba dva, jak spolu sedí na zahradní lavičce s bernardýnem odpočívajícím u jejich nohou. Ano, takhle by měla vypadat pravá romantika.

Kathi mi vyprávěla o komplikovaných jednáních s notáři, která je teď čekají, a o plánovaných opravách domu. Zrovna jsme si prohlížely obrázky v časopise Náš domov, který Kathi pohotově vylovila z tašky, když se u dveří znovu rozcinkal zvonek. Do obchodu vešla vysoká, štíhlá teenagerka. Měla dlouhé tmavé vlasy, černou sukni, nadměrně velký černý svetr a na nohou humpolácké martensky.

„Nazdar,“ pozdravila jsem ji. „Můžu ti nějak pomoct?“ Náš zákazník náš pán. Co kdyby měla v plánu koupit stovku černých růží, aby je mohla házet při koncertu skupiny Eva nescence na pódium?

„Ne, díky.“ Rty měla namalované tmavě fialovou rtěnkou a oči obtažené tlustou černou vrstvou kajalu. „Chci se tady jen tak porozhlídnout.“

„Okej. Když budeš něco potřebovat, jsem tady.“

Přikývla a odhrnula si z čela příliš dlouhou ofinu. Potom se odsunula do rohu, kde jsme měly v nabídce různé dekorativní předměty: vázy, ozdobné květináče, svícny, malované ubrousky, misky na ovoce – a jako mimořádnou nabídku několik nádherných plastik od Brigittina kamaráda, sochaře Maria Kunzendorfa. Před dvěma roky se rozhodl, že své plastiky vystaví v našem květinářství, ale za celou dobu se nám zatím nepodařilo prodat ani jedinou. Naše zákaznice zřejmě jevila zájem o jednu z nich. Asi má vkus a rozumí umění.

Při pohledu na plastiky mě napadlo, že Kathi ještě neví o Tomovi. „Taky mám pro tebe jednu novinku. Mám domluvené rande!“

„To je ale skvělá zpráva,“ zaradovala se Kathi. „A s kým?“

„Seznámila jsem se s ním na hřbitově. Jmenuje se Tom.

Pracuje tam jako zahradník a je hrozně milý a ochotný.“ Kathi na mě chvilku beze slova zírala a potom se rozesmála. „Takže ty provozuješ hřbitovní flirt? To je teda pěkná ptákovina? A kdy máš to rande?“

„Od čtvrtka za čtrnáct dní.“

„Nestačím zírat, to ses na svý poměry docela odvázala,“ ušklíbla se Kathi.

„Jak to myslíš ,na svý poměry‘? Já přece…“ Odmlčela jsem se uprostřed věty, protože to, co jsem viděla v našem uměleckém koutku, mi úplně vyrazilo dech. Ta černá gotická královna právě nechala s naprostým klidem zmizet sošku Láska 3 od Maria Kunzendorfa ve své rozměrné tašce přes rameno, a začala se zvolna sunout směrem ke dveřím. „Lituju, nic mě nezaujalo. Nashle.“

Byla jsem z toho tak perplex, že jsem několik vteřin nebyla schopná pohybu. Teprve když byla ta osoba málem u dveří, vjel do mě znovu život. „Hej, černá dámo! Jak si to vlastně představuješ?“ Než stačila uprchnout, vrhla jsem za ní a vecpala se do prostoru mezi ní a dveřmi. „Tys šlohla Kunzendorfovu sochu!“ obvinila jsem dívku a hrábla po její tašce.

Energicky se mi vytrhla. „Nešahej mi na tašku! Na to nemáš právo! Tašku smí prohlížet jen policajti!“

„Pfí, teda, to je fakt něco… Myslím, že…,“ když jsem vyvedená z míry, tak se mi stává, že nemůžu pořádně mluvit.

„Policie, správně, musíme zavolat policii,“ zareagovala jsem konečně. „A to hned.“

Už jsem sahala po telefonu, ale vtom se naše návštěvnice dala do příšerného křiku. „Ne! Policii ne!“ Nato se rozplakala. „Prosím, nevolejte policii!“ Schovala si obličej do dlaní a hlasitě vzlykala. „Moji rodiče mě zabijou, a potom budu muset…,“ srdceryvně vzdychla „do internááátu nebo… do Jordááánskááá!“

„Prosím?“ zarazila jsem se překvapeně. „Do Jordánska?

A proč zrovna tam?“

Na mou otázku zareagovala ještě větším nářkem.

Kathi mlaskla soucitně jazykem. „Ale ne, na to se nedá koukat.“

„Jenže ona mě chce jen zblbnout,“ namítla jsem.

„Ne, opravdu ne!“ Z dívčiných očí na mě hledělo čiré zoufalství. Po tvářích jí stékaly potůčky slz, černý kajal a řasenka splynuly do jednoho proudu, takže vypadala jako divadelní maska pandy. Vzdychla jsem a zašla dozadu do obchodu, abych přinesla nějaké papírové kapesníky. „Tumáš, utři si nos.“

Když se dala asi po pěti minutách do pořádku, celá zahanbená se začala omlouvat: „Je mi to moc líto. Fakt. Čestně.“

„Tak jo, jasně,“ mračila jsem se. „A ještě hezky dodej, žes to vlastně nechtěla vůbec udělat. Krádež je odporná! Opravdový hnus! Máš vůbec představu, jak těžké je dneska přežít, když je někdo malý živnostník?“ A než se zmohla na odpověď, hned jsem pokračovala ve svém výchovném úsilí: „Kdo chce něco mít, musí za to zaplatit. Tak funguje naše společnost a nijak jinak!“

„Ale ty jsi taky jednou sebrala balíček tamponů, nevzpomínáš si, Iso?“ přerušila moje napomínání pobavená Kathi.

„Ty seš fakt dobrá!“ vykřikla jsem znechuceně. „Bylo mi tehdy třináct, šlo o něco jiného a vůbec to nesouvisí tady s tím, o čem teď mluvíme.“

„Sorry!“

„Jak se jmenuješ?“ obrátila jsem se zase přísně k dívce.

„Merle.“

„A dál?“

Na chvilku zaváhala, ale nakonec tiše řekla: „Thielová.“

Thielová?! Stejně jako ten mangoldový fetišista. To bude určitě náhoda, Thiel není nijak vzácné jméno. Kdyby se nějakým naschválem jednalo o toho nepřítele kytek, tak to by byl fakt extrémně mladý otec. „Teď půjdu a zavolám tvým rodičům.“

„Ale moji rodiče tady nejsou!“ zakvílela Merle. „Jsou služebně v Jordánsku, pracují na vykopávkách jako archeologové, nekecám!“

Okej, takže žádní takoví, co nenávidí kytky. Tím líp.

„A kdy se vrátí domů?“

„Za dva roky.“

„Cože?!“ vykřikla Kathi. „A to tě tady nechali jen tak samotnou?“

Merle sklopila oči k zemi, rozpačitě přešlápla a potom přikývla: „Ano. Jejich práce je pro ně prostě důležitější než já.“

„Ale někde přece musíš bydlet,“ nechtěla jsem jen tak uvěřit. „Nemůžou tě snad nechat samotnou bez dohledu na takovou dlouhou dobu.“

Merle si setřela rukou slzy. „Bydlím u svýho bráchy, teda polovičního bráchy, ale ten nemá nikdy, nikdy čas, a až uslyší o tomhle průšvihu, tak mě strčí do internátu!“ Podívala se na mě vyděšeným pohledem.

„Nebo tě pošle do Jordánska,“ doplnila Kathi. Merle přikývla.

Páni, chudák holka, je opravdu k politování. A kde je vlastně to Jordánsko? Není to nějaká nebezpečná země, kde se bojuje? Ovšem, na druhou stranu nelze popřít, že Merle kradla a já nesmím dopustit, aby jí to jen tak prošlo. „To sis měla rozmyslet dřív. Potřebuju teď jeho jméno a číslo telefonu.“

Merle vyhrabala z tašky mobil. „Jmenuje se Jens.“ Hlas se jí trochu třásl.

Zasténala jsem. Jens Thiel. Já se toho chlapa snad nezbavím. „Z restaurace odnaproti! Je to tak?“

Merle přisvědčila. „Když ti tady a teď svatosvatě odpřisáhnu, že už to nikdy neudělám, nemohla bys maličko přimhouřit oko?“

Na chvilku jsem zaváhala a uvažovala, že ji nechám běžet. Na druhou stranu jsem ale měla škodolibou chuť to Jensi Thielovi pořádně vytmavit. Docela se mi k němu hodila představa, že svou sestru zanedbává a vyhrožuje jí, že ji pošle do Jordánska. To byla poslední kapka. Jak si může něco takového vůbec dovolit? „Nezbývá mi bohužel nic jiného než si promluvit s tvým bratrem. Nejlíp uděláme, když za ním hned zajdeme.“

Rozloučila jsem se s Kathi, otočila ceduli na dveřích nápisem Jsem zpátky za deset minut nahoru a zamkla dveře.

„Tak jo, jdeme,“ popohnala jsem neochotnou Merle.

U Thielů jsme byly za malou chvilku. Bylo půl čtvrté odpoledne a v tomhle čase mezi poledním a večerním provozem byla restaurace úplně prázdná.

„Jens je určitě v kuchyni,“ oznámila Merle a jako na zavolanou se otevřely lítačky a objevil se Jens osobně. Při pohledu na sestru se zarazil. „Jak to vypadáš?“ Nato se jeho pohled zaměřil na mne. „Polívková fanynka!“ procedil uštěpačně a ve vzduchu se vznášelo nevyslovené Tys mi tady ještě scházela!

„Když na to přijde, tak se jmenuju Isabelle,“ upozornila jsem ho důstojně.

„Isabelle Wagnerová, já vím. A jak se stalo, že jste se tady vy dvě vynořily spolu, pokud se smím zeptat?“

„Přistihla jsem tvou sestru při krádeži. V květinářství, kde pracuju.“

„Při krádeži? V květinářství?!“ Výraz jeho tváře jasně prozrazoval, že je mu zatěžko uvěřit tomu, co jsem právě pronesla. „A cos tam, prosím tě, kradla?“ obořil se na Merle.

Otevřela tašku, vytáhla sošku a ukázala ji Jensovi. Nedokázala se mu ale přitom podívat do očí.

Uchopil Lásku 3 do ruky a prohlížel si ji ze všech stran.

„Můžeš mi říct, k čemu ti tohle bude dobré?“

„Pozor,“ ozvala jsem se. „Tady nejde o to, k čemu by mělo být kradené zboží dobré!“

„To je fakt, omlouvám se. Takže, můžeš mi laskavě vysvětlit, proč sis vybrala zrovna tuhle příšeru?“ mračil se přísně na Merle. „Zatraceně, chci vědět, proč jsi kradla?“

Merle se roztřásla brada. „Já nevím. Ta soška se mi líbila, protože mi ta dvojíce připomněla mámu a tátu. Jsem tak často sama, ty na mě kašleš, jsem pro tebe jen přítěž!“ Propukla v hořký pláč. Stála tam s uslzeným obličejem jako hromádka neštěstí.

Čekala jsem, že ji Jens obejme a omluví se jí na stotisíckrát za svou nevšímavost, ale on se místo toho na ni vztekle osopil: „Merle, tohle tvoje číslo už moc dobře znám. Nech toho!“

Páni, to je tedy odpornej kruťák se srdcem z kamene!

„Nechci se vměšovat, ale přece jen…“ Chtěla jsem říct, co si myslím o jeho chování, ale Jens mě okamžitě přerušil.

„Tak s tím ani nezačínej!“ okřikl mě ostře.

„Okej, v tom případě se naopak začnu vměšovat jak se patří! Myslím, že ta krádež není od tvojí sestry nic jinýho než volání o pomoc. Rodiče ji tady prostě nechali, protože jim jsou nějaké vykopávky milejší než vlastní dcera, a sobecký bratr tráví celé dny ve svý hospodě a vyhrožuje jí, že ji odešle prvním vlakem do Jordánska!“

Jens se hořce usmál. „Přesně tak, a chudinka Merle musí spát na holé podlaze v kuchyni pod stolem a někdy, když mám jeden ze svých obzvlášť nesnesitelných dnů, smíchám na hromadu čočku s hráchem a nechám ji, aby tu spoušť přebrala! A plesy má zakázaný. Všechny bez výjimky!“ Jens udělal několik kroků směrem ke mně a zíral na mě planoucíma očima. „Rád bych ti něco řekl o téhle ubohé, nevinné dívence. Chtěla bezpodmínečně bydlet u mě, místo aby šla do internátu. Já jsem jí přitom rovnou řekl, že to nejde, protože otvírám restauraci a nebudu mít na ni čas. Ale protože je Merle tak milá a dospělá a samostatná a každý stejně tancuje podle toho, jak ona píská, tak jsem to vzdal. A jen se ke mně nastěhovala, začala nosit ty směšný černý hadry a teď se ještě ke všemu dala na zlodějnu!“ Jens namířil prst na Merle. „Moje malá sestřička je mistr v manipulaci. Och, a kromě toho se dokáže rozbrečet kdykoli na povel a dělá to aspoň třikrát za den! Zpočátku jsem jí to pokaždý zbaštil, ale teď už toho mám až potud!“ Zdvihl ruku a ukázal někam nad hlavu.

Merle přestala brečet a teď tu oba stáli a mlčky na sebe zírali. Na chvilku zavládlo v restauraci úplné ticho.

Jens si dal ruce v bok a ohlédl se zachmuřeně směrem ke kuchyni. Nakonec se zhluboka nadechl a přejel si oběma rukama přes obličej. Podíval se na mne: „Lituju, nechtěl jsem na tebe tak vyjet.“ Přistoupil k sestře a položil jí ruce na ramena. „Merle, teď vážně. To musíš opravdu krást? Co to má znamenat? Nikdy v životě bych nevěřil, že seš něčeho takovýho schopná!“

„Jensi, je mi to moc líto,“ špitla a pod rozmazaným mejkapem vypadala najednou jako smutná malá holčička. „Přísahám, při všem, co je mi svatý, že už to víckrát neudělám.“

„Tobě není nic svatýho, ty popleto,“ povzdechl si Jens a objal ji.

Merle se k němu přitulila a skryla obličej na jeho hrudi. Měla jsem důvodné podezření, že na světě je přece jen jedna věc, která je jí svatá. Přesněji řečeno, ani ne tak věc, jako osoba.

Bylo nabíledni, že jsem Jensi Thielovi křivdila. Ale nebyla bych to přiznala za nic na světě! Odkašlala jsem si. „A co teď uděláme s tou zlodějskou historkou? Myslím, že bych to měla přece jen ohlásit na policii.“

Merle i Jens se na mne vyděšeně podívali. „Přirozeně, chápu to, ale…“ Jens se na chvilku odmlčel a potom pokračoval: „Přece řekla, že už to nikdy neudělá.“

„A to taky dodržím,“ vyhrkla Merle a zuřivě kývala hlavou.

„Prosím, nevolej policii. Okej?“

Bylo mi jasné, že jsem vlastně neměla v úmyslu Merle udat, a že to ani neudělám. Nasadila jsem smířlivý výraz, ale najednou jsem dostala nápad. Ne, že by mi byl moc ke cti, ale na druhou stranu… Krádež přece není nic pěkného. „Hmmm. Poslyš, Jensi… Nerozmyslel sis to náhodou s tou květinovou výzdobou?“ povytáhla jsem obočí a hleděla mu nevinně do očí.

Zamračil se, ale pomalu mu to došlo, a zachmuřelost na jeho tváři vystřídal výraz nevíry. „To nemyslíš vážně!“

„Ovšem. Musíš uznat, že je to dobrá nabídka.“

Jens se hlasitě rozesmál. „Nabídka, kterou nemůžu odmítnout, co?“

„Hele, tady jde o kytky. Nejsem žádná mafie,“ namítla jsem, i když jsem se tak trochu mafiánsky cítila.

„Ani bych neřekl. Docela mi to tak připadá.“

„Isabelle umí vázat opravdu krásné kytice,“ přimlouvala se za mne Merle, která očividně nepochopila, o jakou hru tady jde. „Viděla jsem je u ní v obchodě. A ona je fakt cool,

Jensi. Pije v práci šampaňské a nedávno si smluvila rande na hřbitově. A když jí bylo třináct, tak ukradla tampony.“

Jens se zájmem pokrčil obočí. „No, to jsou mi tedy pěkný věci.“

Cítila jsem, jak mi horko stoupá do tváře. „Ta věc se šampaňským byla výjimka, protože se vyskytl velice závažný důvod. A ta věc s tampony, to bylo jen přehlédnutí. Netroufala jsem si je koupit, protože v tu chvíli vešel do obchodu muž mých snů. Tak jsem je rychle strčila do tašky a později je zapomněla zaplatit.“