Copyright © Eva Bešťáková, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6415-8

Nezbytná předehra částečně objasňující osobnost H. T.

Tento příběh se odehrál roku 1936 v atmosféře, kterou by historici mohli nazvat dobou růžových brýlí na nose s válečnou hrozbou za zády. Lidé ji vnímali různě. Prozíraví měli oprávněné obavy, jiní věřili ve spravedlnost a starali se o sebe, další smýšleli střídavě podle situace. K takovým patřil i Herman, svědek a zároveň ústřední postava bavorského případu. (Výrazu hrdina se raději vyhněme a příjmení prozatím taky.)

Nehrdina Herman byl potomek vážené pražské rodiny. Přesněji řečeno rodičů. Ostatní blízcí i vzdálení příbuzní se podle výroku jeho otce, známého advokáta, „navždy vyloučili z okruhu nejbližších, když se z Prahy zrádně odstěhovali nebo se mimo její katastr už narodili“. Herman přišel o tety, strýce, bratrance i sestřenice, a protože zavržené příbuzenstvo navštěvovalo jeho prarodiče, nesměl jezdit ani k nim. Tak nekompromisní postoj považoval sice za přehnaný, ale proti lokálnímu patriotismu svého otce neprotestoval z prostého důvodu – dotyčné geny po něm průkazně zdědil a hrdě se k nim hlásil. Jenže ouha, geneticky daná připoutanost k rodné metropoli souvisela i s jistým Hermanovým návykem, který se tatínkovi paradoxně vůbec nelíbil, popouzel ho, zlobil a štval. V čase, kdy se objevil bavorský případ, bylo Hermanovi šestadvacet, ale zmíněným zvykem se lišil od svých vrstevníků i od drtivé většiny lidské populace mnohem dřív. Od šestnácti let si ani jednou po ranním probuzení nepřispal, znovu se v peřinách pohodlně neuvelebil, nezachumlal ani nestrčil hlavu pod polštář a blaženě dál nechrupal. V dětství si ranní lenošení vymáhal škemráním stejně jako jeho spolužáci, ale pomyšlení, že by měl planým povalováním marnit drahocenný čas i v dospělosti, se mu postupně protivilo víc a víc, až nakonec upadl do opačného extrému – začal vstávat nelidsky brzy, svižně a rád. Dalo by se říct, že vyskakoval z postele jako čertík z krabičky. (Tento příměr považoval za příhodný a vtipný, a když byl v pokoji sám, často se mu pobaveně smál.) Dřív než do děvčete se totiž zamiloval do života, a to tak vášnivě, že z něj nechtěl ztratit ani vteřinu. V zimě v létě vstával v pět hodin, prováděl prostocviky u otevřeného okna, otužoval se ledovou vodou v koupelně, kde matka nedovolila instalovat ohřívač vody z obavy před výbuchem plynu a následnou smrtí rodiny a kde se pod kotlem zatápělo jen před sobotním koupáním, při snídani spolykal několik stránek detektivky a z domu odcházel v době, kdy byla většina nájemníků ještě v limbu.

Rodiče zaujímali k Hermanovu počínání rozdílný postoj. Zatímco matka mu laskavě domlouvala, aby si v posteli ještě chvíli pohověl, otec zuřil, osočoval syna z totální ztráty rozumu, a dokonce vyrukoval s anomálií. Herman se hájil heslem starých Římanů Mens sana in corpore sano, kterému rozuměl jak otec právník, tak matka, prostá žena bez akademického vzdělání, a oba synovi zdraví přáli. Marně však doufali, že by se mohli dočkat klidu aspoň v neděli a o svátcích. I tehdy vstával Herman málem za kuropění a místo cesty do kanceláře podnikal dlouhé procházky po ulicích a nábřežích, jejichž půvab si nestačil vychutnat během týdne.

Touha intenzivně prožít každičký den samozřejmě nespalovala pouze Hermana, jen se u něho projevovala jinak. Divoké hýření v nočních barech a vyhledávání milostných dobrodružství, typické pro zlatou mládež, ho nelákalo. Věděl, že je označován za suchara, asketu a faráře bez kolárku, i sám se někdy před zrcadlem posměšně nazýval staromódou či utajeným dorostencem. Dotyčných zvyklostí se ale vzdát nechtěl a svůj skoro samotářský život by nevyměnil za žádný jiný. Navíc považoval časné vstávání nejen za zdravé, ale i nadmíru užitečné. Zatímco spolužáci z ročníku vyspávali kolejní večírky, ráno se potáceli s mokrými ručníky na hlavě a s odporem polykali hořkou kávu s citronem, Herman se pitkám vyhýbal, s čerstvou myslí svědomitě memoroval paragrafy, pilně navštěvoval přednášky a ke zkouškám se dostavoval včas a pečlivě připravený. Za své studijní i zdravotní usilování sklízel od kamarádů slova nepochopení až urážlivý posměch provázený ťukáním na čelo, většinou ale jen shovívavou nálepku nechutného šprta. A pocit osamělosti, který ho občas mezi „zbytkem světa“ přece jen přepadl? Ten mu bohatě vynahrazoval každodenní ruch milované Prahy.

Hermanova výjimečná chuť vrhat se do nového dne málem o půlnoci měla totiž ještě detailnější příčinu. Z celého dne naprosto zbožňoval – ráno. Ránem byl přímo posedlý! A protože ránem začínal každý den v roce, dětina Herman žil v jakémsi nekonečném poblouznění, které ho naplňovalo trvalým skromným štěstím. Ještě cvičil nebo si čistil zuby a už se bláznivě těšil na všední dění v ulicích. Na útržky hovorů. Na spěch kolemjdoucích. Na svist pneumatik po mokré dlažbě. Na čisté chodníky a dobrácké metaře, kteří ty chodníky a vozovky dlouhými rýžovými košťaty zametají a přitom mu říkají: „Mladej pane, uhnou kousek, ať jim nezašpiním lakýrky,“ přestože kolem nich šlape v obyčejných baťovkách. A když později vyšel z domu a na té ulici se ocitl doopravdy, zaplavila ho čirá blaženost. Cinkot tramvají vnímal jako andělské zvonění – průvodčí s brašničkou přes rameno tahá za kabel, cink cink a vůz se rozjíždí. Kam? Jistě za nějakým dobrodružstvím, tajemstvím, překvapením! Herman se zkrátka neustále na něco těšil a to těšení na „něco, nevím co“ ho hřálo a nabíjelo neutuchající energií.

Toho dne, který později nazval prologem k bavorskému případu, vyšel z domu jako obvykle krátce po sedmé. Vzhlédl ke kousku nebe mezi střechami činžáků a zhluboka se nadechl v naději, že už by mohl ve vzduchu rozpoznat aspoň slabý závan čerstvého chladu z hor, prvního posla nadcházejícího podzimu. Po jeho sebemenším náznaku toužil jako každým rokem už od půli srpna, přestože uplynulé léto vedrem nikoho nesužovalo. Právě naopak, bylo tak deštivé, že obilí slehlo, brambory shnily a noviny předpovídaly výrazné zdražení potravin. Jenže letní deště byly teplé a únavné a s osvěžujícím dechem podzimu neměly nic společného. Byly jen nepříjemné, stejně jako dva nečekané noční protiletecké poplachy, které zaskočily obyvatelstvo koncem července. Vesničané utíkali do stodol, zatímco někteří kuřáci ve městě, soudě podle fotografií v tisku, zůstali se zapálenými cigaretami stát v průjezdech a „tma byla zachována do krajnosti“, jak se pod těmi snímky psalo.

I vzduch onoho rána byl podzimu vzdálený – sice zamlžený, ale jen vlažný, lenivý, bez nejmenšího vánku a stopy syrovosti. Čekat v polovině září vítr a plískanice, které Herman miloval a od léta netrpělivě vyhlížel, bylo předčasné. Nezbývalo než se smířit s realitou, tedy kapitulovat před kuchyňskými pachy a čmoudem, příznačnými pro Řeznickou ulici už od patnáctého století. Zplodiny z tehdejších udíren, jejichž vůně se kdysi linula z dávno už zaniklých či přestavěných masných krámů v Lazarské ulici, sice odvál čas, ale aby plíce dalších generací o nic nepřišly, ztrátu jim štědře vynahrazoval kouř z komínů novodobých činžáků. A protože Herman se v jednom z nich začátkem dvacátého století narodil a v roce 1936 stále ještě bydlel, dýchal vlastně rodný vzduch v tom nejpravdivějším smyslu slova.

Touto uklidňující úvahou se s meteorologickým zklamáním pro dnešek vyrovnal a do Vodičkovy ulice zamířil už zase v obvyklém radostném rozpoložení. Okamžitě se ocitl v ráji – čmoud z komínů vystřídala teplá vůně křupavých rohlíků a čerstvě upečeného chleba, která se nesla z nůší pekařských učňů po celém Václavském náměstí. Na odřených bicyklech s nimi kličkovali od chodníku k chodníku mezi auty a tramvajemi jako zajíci a Herman se nemohl na jejich bravurní krasojízdu vynadívat.

Stejně vřelé sympatie choval ke kamelotům s jejich plátěnými taškami naditými spoustou polopravd a novinářských kachen. Vykřikovali senzační titulky tak hlasitě, že mezi nimi občas zaniklo důležité zrnko pravdy či vážné varování. I Herman ve svém ranním opojení takovou zprávu často přeslechl, třeba když byl zaujatý klapotem podpatků. Spěchající sekretářky, švadlenky a prodavačky vyťukávaly do dlažby jako morseovkou své vzkazy: Do dílen, kanceláří a obchodních domů přijdou včas, aby se pan šéf nezlobil…

Elegantní dámy z vyšších kruhů se v ranních hodinách na ulicích ještě nevyskytovaly, zato v poledne, když Herman spěchal na oběd k Rozvařilům, už jich byly plné Příkopy. Procházely se kolem výkladních skříní luxusních obchodů, ulevovaly peněženkám movitých manželů, kdekdo se za nimi otáčel a ani Herman si nenechal tak milou podívanou ujít. I v tuto dobu bylo město přímo nabité neurčitým očekáváním, neznámými přísliby zítřka a to všechno ho vzrušovalo.

Nejvíc ho ale dojímala zamlžená jitra pražských věží, rozechvělé úsvity básníků. Svěží rána, jaká opěvují autorky dívčích románů a proklínají noční flamendři zmučení kocovinou.

A kupodivu i neveselá rána žebráků, kteří si naopak dokážou přivstat, aby nepropásli své štamgasty. Když si toho rána na rohu v trafice kupoval své oblíbené České Slovo spolu s krabičkou memfisek a egyptek, mohl si být jistý, že jich už brzy pár uvidí. Ležérně naskočil do rozjíždějící se přeplněné čtrnáctky spolu s několika gymnazisty navlečenými do módních pumpek, pletených pulovrů a bílých košilí a ze schůdků potom v duchu zdravil ranní chodce. Ačkoli už jen pár let před třicítkou, i on je ještě báječně mladý a ten vysněný krásný život, po němž mnoho let tajně a marně toužil, má konečně a teprve před sebou!

Jel jenom tři stanice, ale za tu veselou jízdu mu stály. I tohle byl jeho oblíbený každodenní rituál – na třetí zastávce vystoupit, pokračovat pěšky Havlíčkovou a nakonec Zlatnickou ulicí. K té poslední choval zvlášť vřelé city, jelikož v ní bydlela Vanda Adlerová a existovala jistá možnost, že by dotyčná šťastnou náhodou mohla vyjít z domu a Herman by se k ní na zbytek společné cesty připojil, i když mu nebylo zcela jasné, jestli si takovou možnost přeje nebo se jí bojí.

U Jindřišské věže vystoupil z tramvaje a byli tam – dva seděli na chodníku, jeden stál na rohu opodál. Žebrající chudáky vídal často, některé znal dokonce jménem a jejich časnému vstávání dobře rozuměl, v tomto směru pociťoval dokonce jistou vzájemnou spřízněnost. Přesto mírně zrychloval krok, když je míjel, a pár desetihaléřů či dvacetníků vhazoval do jejich čepic a umaštěných klobouků s provinilým pocitem, že je ve srovnání s nimi příliš dobře oblečený a nasnídaný. Výčitky svědomí pak zaháněl představou, že takový zarostlý strejda si může v Koruně za pět šestáků pochutnat na buřtu a za dva další na včerejší mírně okoralé žemli. Pokud ovšem neošidí žaludek a skromnou almužnu neutratí za štamprli hořké nebo pokud nebude kvůli ošuntělému zevnějšku hned ve dveřích z Automatu vykázán.

V barvité směsici vjemů, zvuků a obrazů ranního města převažovaly z Hermanova pohledu zážitky radostné a půvabné. Bylo příjemné věřit lákavým obrazům, které „moderní doba“ nabízela, naivně se opájet jejími slibnými a svěžími hlasy. A nebyl sám. Právě teď na konci Jindřišské zastavili provoz filmaři! Natáčejí pestrou pouliční scenérii, aby nikdo nepochyboval o její pravosti, a až ji zvěční, uloží ji jako důkaz pro příští generace do halasných týdeníků, případně si část záběrů vypůjčí do některého ztřeštěně zamilovaného či tragicky srdcervoucího filmového příběhu…

Herman na sentimentální slátaniny do kina nechodil, protože milostným historkám zatím nepřišel na chuť a kaleidoskop zvuků a dějů z pražských ulic důkladně znal in natura nazpaměť. Přesto byl pro něj začátek dne pokaždé nový, nevšední a poutavý, vzbuzoval v něm vědomí sounáležitosti s městem a to ho potom provázelo celým dnem. Žil v neochvějném přesvědčení, že byl, je a vždycky bude jeho organickou součástí. Nevěděl sice, zda malý Jan Neruda v Ostruhové ulici točil káčou (i když tuto hračku znal už Komenský, takže to bylo pravděpodobné), ale věděl určitě, že on sám hrál kuličky v Řeznické, a jak se lidově říká, s tím člověk nic nenadělá. Rodné hnízdo je rodné hnízdo, ať je uplácané z hlíny a větviček, nebo z cihel, kamenů a věží.

Z pevného sepětí s Prahou a s její minulostí pramenil Hermanův konzervativní postoj k některým stránkám současného života. Zatímco mládež jeho věku holdovala módnímu kouření cigaret, posedávání u mramorových stolků v kavárnách a bujarému zpěvu nejnovějšího šlágru „Venoušku, že se nestydíš“ z kdovíproč obdivované zfilmované operety Na tý louce zelený, při jejíž premiéře praskala ve švech Lucerna i Fénix, šestadvacetiletému Hermanovi stále ještě vyhovovala maminčina káva culifinda, dlouhé převlečníky, smekání klobouků na pozdrav a staromódní vykání v rodinách.

Všechny dosud popsané Hermanovy pocity svědčí o tom, že jeho útlocitná duše byla sice šťastná, ale současně i plná rozporů. Nebylo divu, vždyť na jejím ztvárnění se podílelo mnohem víc protichůdných faktorů a vlivů, než je pro normální vývin zdrávo. Byla to především přirozená nesobecká láska matky, ale současně i otcova přemrštěná přísnost, diktovaná měšťanskou konvencí pražské lepší společnosti. A protože obě tyto složky v případě Hermanových rodičů značně překročily míru obvyklého výchovného modelu, byl Hermanův duševní vývoj poněkud kostrbatý. Připočteme-li ještě upřímné a čisté zásady skautské výchovy a v protikladu k nim nelítostně útočný dril na německém gymnáziu, nikoho nepřekvapí, že mladý Herman nakonec vykročil do světa dospělých značně zmatený a bez jediné kloudné rady, jak na jeho záludnosti a nástrahy vyzrát. Navzdory tomu však bezradnosti ani zoufalství nepropadl. Jak si s tím vším poradil? Jednoduše – dělal zkrátka to, co uměl a co měl rád. Například brzy vstával a radoval se ze života. A taky se bezstarostně domníval, že tento dar osudu dostal natrvalo.

Jeho duše měla však ještě jednu, pečlivě skrývanou stránku. Navenek seriózní, zdvořilý a uhlazený Herman (na uhlazování nepoddajných kučer padlo denně nemalé množství březové vody a brilantiny) si tajně liboval v dobrodružných snech o vlastní statečnosti, bystrosti ducha i fyzické síle. Byl si jistý, že tyto vlastnosti má a že by je v případě nějaké přírodní katastrofy či lidské tragédie vyžadující pomoc bez váhání projevil, a třeba i na ulici! A tak se v Hermanově osobnosti úcta k někdy už pořádně naškrobeným tradicím minulosti paradoxně mísila s klukovskou průbojností a odvahou směřující vpřed. Občasné potyčky těchto dvou povahových rysů ovšem bral jejich nositel s humorem, bavily ho.

Stejně důležité jako začátek každého dne byly pro Hermana začátky čehokoli – spatřoval v nich základ všeho dalšího dění. Když už našel film, který chtěl vidět, nikdy nezmeškal jeho úvodní scénu, i kdyby měl k biografu dobíhat jako kluk s kornoutem ukradených horkých kaštanů v ruce a s četníkem v patách. I první stránky v knize četl mnohem pozorněji než závěrečné rozuzlení, spíš ho zajímal motiv, který se většinou skrytě odvíjel už od prvotní situace. Z něj se dal uhodnout průběh děje i další peripetie dávno před závěrečným verdiktem „Konec“, zábavným pokynem pro čtenáře, aby knihu konečně zavřel a přestal se dohadovat, co se bude dít po svatbě nebo po usvědčení vraha.

Herman byl zkušený čtenář a velký obdivovatel zejména detektivního žánru, a právě ten sehrál v jeho životě významnou roli – zájem o kriminální případy nakonec rozhodl o jeho volbě studijního oboru. Po maturitě se zapsal na práva zdánlivě z poslušnosti a shodně s otcovým přáním, zatímco o pravém důvodu neměl tatínek ani ponětí. Pro něj bylo samozřejmé a rozumné, že syn půjde v jeho šlépějích, tedy že se zapracuje jako koncipient, složí advokátské zkoušky, převezme úspěšně zavedenou praxi s rozsáhlou klientelou a bude pokračovat v jeho díle. V té blahé víře dva roky po Hermanově promoci, kdy se všechno vyvíjelo podle plánu, JUDr. Herman senior pokojně opustil svou advokátní kancelář i pozemský svět a Tom Shark, Sherlock Holmes, Hercule Poirot, komisař Maigret, hrdinové Poea, Wallace i tehdy ještě žijících Chestertona, Fikera a Vachka coby džentlmeni profesionálové a potencionální budoucí kolegové Hermanovo tajemství nikdy neprozradili.

Žena vamp

Z domovních dveří na konci Zlatnické ulice místo Vandy Adlerové vyšel starý pán s tlustým pejskem, ale Hermanova radostná euforie nepolevila, nýbrž trvala, sílila a jako vždycky vyvrcholila na Petrském náměstí.

Konečně byl u cíle. Ve chvíli, kdy stanul před úctyhodným měšťanským domem s mírně omšelou fasádou a upřel zrak na bílou tabulku se zlatým nápisem vedle dveří, samým blahem se mu zrychlil tep. Zde bylo to jediné místo, na kterém se nestyděl za své příjmení, po celá léta školní docházky tak krutě vysmívané. Naopak, tady je už po celý rok četl s potěšením!

Nejdřív ovšem musel nasliněným prstem smazat ostudnou čárku za křestním jménem, kterou tam jako obvykle připsal tužkou nějaký noční pobuda. Odstranění čárky bylo poměrně namáhavé, protože viník tentokrát použil tužku inkoustovou, ale Herman to dokázal. Když s pocitem hlubokého zahanbení dokonal, co bylo třeba, na celou ponižující událost se snažil co nejrychleji zapomenout a upjal pozornost k druhému řádku. Ten byl vyvedený písmem stejné velikosti jako první, aby aspoň zčásti dodal choulostivému příjmení chybějící vážnost:

JUDr. HERMAN TRAPNÝ

SOUKROMÝ DETEKTIV

Žádný „Herman, trapný soukromý detektiv“, slyšíte, noční vandalové?

Vyběhl po žulovém schodišti do třetího patra a zastavil se u tmavých dveří označených stejně honosným zlatým nápisem jako cedule u vchodu a poštovní schránka v hale. Aktovku postavil na rohožku, sundal klobouk a otřel zpocené čelo. V malém firemním zrcátku s reklamou „Josef Barhoň Praha – elegantní a kvalitní látky pro obleky sportovní fasony“ na zadní straně, které dostal od klienta k loňským Vánocům za malou službu spolu s malým honorářem, bleskurychle zkontroloval pěšinku v tmavých kučerách i pečlivě vyholenou tvář a spěšně si upravil uzel na kravatě. A v té chvíli se rozhodl, že s tak nedůstojným chováním záškoláka musí jednou provždy přestat. Nad stolek v předsíni, kam se odkládají rukavice, přečtené noviny a pošta k odeslání, neprodleně telefonicky objedná menší vkusné zrcadlo a požádá sekretářku, aby je nechala přinést ze sklenářství ještě dnes. Zákazníci detektivní kanceláře si přece trochu pohodlí a luxusu zaslouží – a šéf taky. Tečka.

Nadechl se a plný odhodlání energicky odemkl, jenže ouvej – do předsíně se nedostal, dveře byly zajištěné řetízkem. To znamenalo, že zřízenec Slepička, muž pro všechno, sice už stačil uklidit, vynést smetí a zmizet, mezitím ale přišla sekretářka, je uvnitř a za pozdní příchod sjede nedochvilného šéfa pohledem palčivým jako švihnutí rákosky. Herman chtě nechtě musel zazvonit, a když se dotyčná objevila s konvičkou na zalévání květin v jedné ruce, zatímco druhou beze slova vyvlékla řetízek z lůžka, málem se začal omlouvat. Ta zmije ale dokáže člověku zkazit náladu, pomyslel si, a aby napravil chvilkovou slabost, pozdravil mravokárkyni tím nejstudenějším tónem, jakého byl schopen. Stejný mráz ostatně čišel i z její odpovědi, a tak bylo vše v obvyklém pořádku. Jen na objednávku zrcadla za daných okolností toho dne pochopitelně nedošlo, ale to neznamenalo, že je všem dnům konec.

Všem dnům konec? Známé úsloví vyvolalo v Hermanově mysli nemilou asociaci. Stejnými slovy jeho otec často utěšoval pozůstalé, když po přečtení nespravedlivé závěti nebo prohraném soudním procesu opouštěli po právu rozhořčeni jeho advokátskou kancelář.

Kancelář, která teď patřila JUDr. Hermanu Trapnému juniorovi, soukromému detektivovi.

Herman měl kvůli otci ohledně kanceláře, jejího názvu a pracovní náplně černé svědomí, a proto mu byla každá vzpomínka na něj spíš nepříjemná. Aby mu nepokazila slibné ráno i dnes, rychle ji odkázal na večer, to znamenalo na tu část dne, kterou rád neměl. Večery byly dlouhé a skýtaly až příliš mnoho času k přemýšlení. Například o čtvrtém přikázání „Cti otce svého i matku svou, abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi“, proti němuž se Herman po otcově smrti hanebně provinil. Jenže zpovídat se nějakému faráři nemělo smysl, vždyť o Hermanově hříchu stejně věděla celá Praha. Nebo aspoň ta její část, která jakýmkoli způsobem někdy přišla do styku s justicí.

Rozmrzelé úvahy volaly po kontrastu, a tak je hříšník zaplašil bláznivým nápadem. Co kdyby jednou vyvedl upjatou sekretářku z míry tím, že by si na desku psacího stolu místo loktů položil nohy? Naleštěné černé polobotky s frajersky úzkou špičkou ho trochu tlačily, jenže pohodlnější a zároveň slušně vypadající u Bati nesehnal a jinam nakupovat nechodil. Ovšem elegantní jsou, to se musí nechat, pomyslel si a zálibně mrkl pod stůl. Na psacím stole mezi kalendářem Pražské městské pojišťovny s obrázkem Staroměstského náměstí a masivním telefonním přístrojem by se vyjímaly náramně! A proč by ne? Měl za sebou namáhavý večer doma v temné komoře, kde do pozdních hodin vyvolával a sušil fotografie pro významného zákazníka, a jen krátký přerývaný spánek plný snů o zákeřné zmiji s rudou kšticí na hlavě. Cestou do kanceláře se navíc dost našlapal, takže natáhnout si nohy na stůl byl nejjistější způsob, jak zahnat únavu a zároveň si posílit vlastní ego.

Byl tu ale i jiný důvod. Herman se k převratnému životnímu kroku, totiž k zavedení detektivní živnosti, odhodlal teprve před rokem a pořád ještě se nemohl nabažit vítězoslavného pocitu, že dosáhl životního cíle. Teď je svým pánem a může si dát nohy třeba za krk!

Pohrdavý záblesk v očích sekretářky, zkušené čtenářky Hermanových myšlenek, mu nepatřičné choutky rychle zmrazil. Ještě než rudovlasá zmije dokončila zalévání rododendronů a vrátila se do předpokoje, Herman ukáznil nohy pod stolem téměř do pozoru a oddal se obvyklým lákavým představám o velkém případu, který jeho jméno jednou proslaví.

Ani nevinné snění mu nebylo dopřáno nadlouho. Sotva pomyslel na tisk a své nešťastné příjmení, klesla mu nálada k bodu mrazu. Sebeslavnější detektiv jménem Trapný bude na stránkách novin vždycky jen pro smích! Jenže je to dědictví po otci, dědovi a pradědovi a tak dále, a proto se ho Herman nikdy nemůže vzdát. Jeho zničujícího vlivu na vlastní sebevědomí a postavení ve společnosti se tudíž nikdy nezbaví. V tom mu nepomůže ani jméno Herman, ani jakýkoli jiný vznešený patron coby kmotr.

Ačkoli zaplať pánbůh aspoň za Hermana, utěšil se vzápětí kmotrovým i otcovým vědomým prohřeškem. Ano, prohřeškem! Při narození Hermanova otce totiž matrikář omylem vynechal háček nad jménem Heřman, rodina o tom mlčela a o třicet let později přišel další kmotr k hotovému – malého Hermana už křtili bez háčku. Hermanova matka o podvodu věděla, ale ze solidarity s manželem mlčela taky. Jen když se ocitla se synkem o samotě, bez ohledu na jeho věk ho nazývala Heřmánkem a Herman z lásky k ní to společné tajemství trpěl.

Vzpomínka na matku pomohla Hermanovi překonat chmury týkající se otce, jimiž si nehodlal otrávit zbytek dne. A aby se potěšil ještě víc, otevřel pravou postranní zásuvku a zálibně přehlédl bohatou zásobu neotevřených krabiček s cigaretami značky Egypt a Memfis. Přidal k nim dnešní dvě nové a povzdechl si. Kdyby se jeho sekretářka konečně uráčila přiznat, že si občas navečer, když je v pracovně sama, tajně zakouří, a kdyby jí v takové chvíli cigarety došly, jsou pro ni vždy připravené. I na psacím stole jich je plná dřevěná dóza, údajně určená klientům. Ti mají sice zájem spíš o doutníky či viržinka a v pouzdrech ze safiánu či tvrdší kůže, lidově zvaných cigártašky, si je většinou přinášejí s sebou, ale i tak z nich má tajná hříšnice užitek. Pokud nestačí večer řádně vyvětrat, ráno má následky své neřesti na koho svést.

Telepatie fungovala bezvadně – my o vlku… Ozvalo se zaklepání, dotyčná tajná kuřačka vešla s lejstry v ruce a položila je před šéfa. „Tady je zpráva pro doktora Hamouzka, tady kopie pro vás a fotografie si přiložíte sám.“

„Nechcete se podívat?“ zeptal se Herman a vytáhl z aktovky obálku plnou snímků, nad nimiž doma strávil půlku noci. Odpověděla skoro pohoršeně, že nemá zájem, a vrátila se do své miniaturní pracovny, kterou vznešeně nazývala kabinetem. Tomu pojmenování se Herman posmíval – mrňavý kamrlík připomínal spíš kabinku na některé z vltavských plováren.

Sekretářce se ovšem nesmál. Vanda Adlerová měla dlouhé štíhlé nohy a rusé vlasy, nosila módní úzké sukně do půli lýtek a vysoké podpatky. Vyzývavost svého zjevu rafinovaně podtrhovala tím, že místo moderního mikáda si vlasy naopak utahovala do přísného drdolu zvaného houska, výstřih u ní nikdy nikdo neviděl a oslnivý úsměv jen ti nejzámožnější klienti, kterých měla Hermanova detektivní kancelář zatím poskrovnu.

Zubní lékař Hamouzek byl jedním z nich. Až přijde platit, sekretářka mu svůj vzácný úsměv jistě věnuje, pomyslel si Herman kysele. Vždyť na jeho zubařském křesle tráví celé hodiny, takže úsměvem mu potvrdí i kvalitu jeho profesionálně odvedené práce! No prosím, připustil neochotně, aspoň nebude podváděného doktora vysoký účet tolik bolet.

A bylo to tady – myšlenka na Vandu nakonec přemohla všechny ostatní. Protivná sekretářka. Démonicky krásná Vanda. Přísná, chladná, uštěpačná a záhadná paní Adlerová. Nevyzpytatelná kouzelná osobnost, anebo žena vamp neomylně mířící k jedinému cíli – ke zničení Hermana Trapného? Se šéfem ji sice spojoval společný zájem na proplacení účtů od zámožných zákazníků, ale profesí soukromého detektiva pohrdala a Hermanem jako osobou ještě víc. Svým postojem se nijak netajila, naopak mu dávala otevřeně najevo, co si o něm myslí. Od rána do večera mu ďábelsky deptala sebevědomí neskrývaným nepřátelstvím, ironií a výsměchem! Nejčastěji k tomu používala krutou a současně nenapadnutelnou metodu. Po zazvonění telefonu zdvihla sluchátko a místo „Kancelář soukromého detektiva doktora Trapného“ jedním dechem vychrlila: „Tady kancelář Trapný soukromý detektiv!“ A po delší odmlce se škodolibým úsměškem: „Nikoli, prosím, nikdo si z vás netropí žerty. Pan doktor je prostě Trapný.“ Teprve po další pauze vysvětlila: „Je to jeho jméno!“

V takových chvílích Herman nevýslovně trpěl. Otec byl tak věhlasný a seriózní právník, že jeho příjmení brala celá Praha jako znak nejvyšší kvality, a přesto Vanda s úctou a taktem ohlašovala do telefonu vždycky jen: „Advokátní kancelář, prosím!“ Za otcova života příjmení Trapný zkrátka z jejích úst nikdy nevypadlo. Zato teď si na něm dávala náramně záležet, přímo si na něm labužnicky pochutnávala, zmije jedna zlomyslná!

Nastal nejdůležitější okamžik celého rána a Herman k němu přistoupil s patřičnou vážností. Aby se vůbec mohl zabrat do práce, musel si potichu přeříkat deváté přikázání „Nepožádáš manželky bližního svého“, a to v pozměněné podobě odpovídající jeho pocitům i realitě: „Nádherná Vanda Adlerová je o šest let starší. Je zákeřná jako had. Je VDANÁ, a navíc i z pochybné piety k otci navěky ZAKÁZANÁ!“

Teprve po splnění této každodenní morální povinnosti se konečně mohl věnovat podrobné zprávě o záletech prostopášné paní doktorové Hamouzkové. Pozorně si ji přečetl v naději, že objeví aspoň chybějící čárku a bude moci namyšlenou Vandu pokárat za pravopisnou chybu, jenže doufal marně. Přiložil tedy k důkazní zprávě kompromitující fotografie, které zachytily milence v objetí u Palackého mostu, obálku uložil do šanonu označeného písmenem H a zavřel do skříně opatřené honosným názvem ARCHIV. V tu chvíli se choval jako seriózní šéf detektivní kanceláře, ale netěšilo ho to, protože desky ve skříni, pečlivě srovnané podle abecedy, byly většinou prázdné či poloprázdné. Případy nevěrných manželek či manželů, odcizených koberců a bicyklů, pátrání po nezvěstných dcerách, které utekly s vypočítavým milencem, nebo dokonce se sňatkovým podvodníkem, malé švindly pokladníků a kočárky ukradené před mlékárnou, to byly zatím veškeré přírůstky archivu. Po roce od založení firmy Hermana poprvé napadlo, že práce soukromého detektiva není tak dobrodružná a skvělá, jak si představoval, ale pochybnost rychle zaplašil. Všechny dosavadní případy zdárně vyřešil a nabyté zkušenosti se budou hodit, až přijdou kauzy většího kalibru…

V té chvíli neměl nejmenší tušení, že jedna z nich čeká skoro za dveřmi, zaklepe na ně už zítra a obohatí dějiny trapné detektivní kanceláře prvním z nezapomenutelných podzimních dnů roku 1936.

Hlas ze záhrobí

Zatím vešla bez zaklepání jen Vanda Adlerová a s potměšilými ohníčky v hadím pohledu ohlásila návštěvu: „Pan komerční rada Stehlík!“

Do místnosti vstoupila ztělesněná solidnost napěchovaná do navlas stejného obleku od Nehery, v jakém vězel i Herman – tmavě modrého s šedým proužkem, jen o mnoho čísel většího. Překvapení, že návštěvník i hostitel šijí u jedné firmy a mají stejný vkus, nemile zaskočilo obě strany. Hermanův úlek však vzápětí vystřídalo jasnozřivé přesvědčení, že jde o znamení shůry, a to ho vzpamatovalo. Vymrštil se ze židle o vteřinu dřív, než host otevřel ústa, a přivítal svůj domnělý velký případ podle vzorně naučených pravidel bontonu: „Uctivá poklona, pane rado, račte přijmout místo!“ Ukázal na koženou klubovku proti psacímu stolu a pokračoval: „Čemu vděčíme za vaši ctěnou návštěvu? Směl bych nabídnout doutník? Nebo cigaretu? Či snad libo kávu? Paní Adlerová…“

Příval zdvořilostí nedokončil. Pan rada se neposadil, doutníček si nevzal a na zkoprnělého Hermana vypálil nečekanou kanonádu výčitek a pohrdavých odsudků. Jako dobrý přítel zesnulého Hermanova otce, váženého pana doktora Trapného seniora, dlouho nechtěl věřit informacím, kterých se mu dostalo v tisku i od známých! Dokonce se mladého JUDr. Trapného zastával. „To by syn pana advokáta nikdy neudělal!“ tvrdil ve skálopevném přesvědčení o své pravdě jak přátelům v kavárně hotelu Alcron, tak i kolegům ve správní radě Živnobanky. Nakonec se po dlouhém váhání a pod vlivem neutuchajících pomluv rozhodl, že se přesvědčí na vlastní oči. A ejhle – o pomluvy nešlo, všichni měli pravdu! Hanebné zrady na otci a pošpinění jeho odkazu se mladý pán opravdu dopustil!

Komerční rada se nadechl a chrlil dál: Ne, pan detektiv nemusí starému rodinnému příteli nic vysvětlovat. Jen svému svědomí ať se vyzpovídá, proč zahodil počestné povolání advokátské, k němuž ho nebohý otec vedl! Proč s ním dokonce dva roky pracoval a předstíral zájem o seriózní právnickou činnost, když se jí tak krutě a tím nejhanebnějším způsobem vysmál, sotva se nad nebožtíkem zavřela rakev?! A jak si počínal potom?! Narychlo uzavřel rozpracované závazky a úctyhodné povolání zděděné po otci vyměnil za nejvýš pochybné, podřadné a postavení vážené pražské rodiny zcela nedůstojné zaměstnání najatého špeha, který šmíruje záletné paničky a sbírá drby v předměstských krčmách, putykách a špeluňkách!