Copyright © Eva Bešťáková, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6809-5

Draha se vyklonila z okna přes rozkvetlé muškáty (už teď po ránu do nich slunce pražilo přímo smrtelně), ale listonoška na kole mezitím dorazila k sousednímu domku a jen zavolala: „Noviny, Drahuško, jinak nic!“

Už by s tím mohli konečně přestat, pomyslela si „Drahuška“, jenže celá vesnice ji znala odmalička, nedalo se nic dělat.

Vrátila se do svého letního azylu v podkroví rodného domu a otevřela počítač, ze zvyku nejdřív poštu. Byla tam zpráva doručená po půlnoci:

Milá Draho,

posílám Ti svůj prázdninový příběh. Psal jsem ho původně pro sebe, abych jednak nezapomněl detaily a jednak získal nezpochybnitelné svědectví, že se to všechno opravdu stalo. Třetí důvod bys stejně uhodla, proto se k němu přiznám dobrovolně. Ano, chtěl jsem si o prázdninách dopřát i jistý luxus a místo odborných článků konečně napsat něco osobního, procvičit si zábavnější stylistiku. Rozhodně jsem však neměl v úmyslu dát svůj výtvor někomu přečíst, natož Tobě. Když jsem později zjistil, že máš na moje „dílo“ nezadatelné právo, už jsem Tě nechtěl nějakou dodatečnou cenzurou urazit, a tak se Ti mohu za místa, která se Tě nemile dotknou, jen upřímně a zahanbeně omluvit.

Na druhé straně doufám, že si náležitě vychutnáš, jak jsi mě vypekla. Před Tvým důvtipem smekám, nastražila jsi mistrnou past! Musíš ovšem uznat, že i já jsem v naší hře „fantasmagorie versus realita“ nečekaně překonal sám sebe, a protože se v létě obojí tak nenadále propletlo, navrhuju remízu. Souhlasíš?

J.

Draha četla. Nejdřív u okna, odpoledne na zahradě a nakonec u rybníka za vsí. Jak tam seděla v poklidném večeru, s táhlou písní osamělého chřástala za zády a s notebookem na klíně, napadlo ji, že bizarnější kulisu si k četbě Jáchymova příběhu nemohla vybrat…

Poslední stránku dočítala skoro potmě. Zavřela počítač a usmála se. Její úsměv si ale vzala večerní mlha a Jáchym se tak nikdy nedozvěděl, kolik v něm bylo něhy.

Nepatřičné myšlenky

Prarodiče přijeli na pohřeb hlavně kvůli mně, věděl jsem to. Otce neměli nikdy v lásce, a když moje matka zemřela při autonehodě, dávali mu smrt své jediné dcery za vinu. Stalo se to před třemi lety v zimě – moji rodiče se prvně v životě nechali pozvat na nějaký firemní večírek, otec tam vypil pár skleniček, na zpáteční cestě výjimečně řídila matka a na ledovce dostala smyk.

Nevyslovené obvinění prarodičů jsem vždycky cítil a špatně snášel, ale nemůžu se na ně zlobit, mám je rád. A otec se obviňoval sám a trpěl stejně jako já – matku velmi miloval. Další roky jsme spolu žili jako přísný Robinson a jeho nepraktický Pátek, užitečný leda svou výškou při výměně žárovek a věšení záclon. Smáli jsme se tomu, ale moc nám to nešlo, na kamarádství mezi sebou jsme nebyli zvyklí a veselo nám po matčině smrti nebylo už nikdy.

Nikdy dospělo až k otcovu pohřbu.

***

Umínil jsem si, že před lidmi neuroním ani slzu. Zatím se mi to daří, ale přesto vidím obřadní síň jako v mlze. Je to asi studeným vzduchem, panuje tady zima, smutno a šedivo, což dokresluje i ušmouraný koberec na bezbarvých dlaždicích.

Babička s dědou stojí vedle mě, drží se za vrásčité ruce, na kterých mají vystouplé žíly a hnědé skvrny, oči jsou vybledlé, víčka zarudlá, záda se začínají hrbit. Moji dva poslední nejbližší nezadržitelně stárnou a já můžu jen bezmocně přihlížet. Básníky a falešné proroky, kteří stáří a smrt opěvují, bych poslal pod ledovou sprchu a přivázal je k posteli na psychiatrii.

Nesmyslně hádám názvy květin kolem katafalku, poznávám jen chryzantémy a kytičku jmelí. Kdo ji tam položil? Někdo upřímný, kdo už prožívá blízkost Vánoc a koho neznám. Ostatní jsou buď uvadlé a polozmrzlé (asi z domácích skleníků), nebo honosné a v celofánu (zřejmě z krámku naproti hřbitovu), věnce z radnice jsou nezajímavé a žluté gerbery ode mne a prarodičů nejfádnější ze všech.

Z botaniky bych na střední škole dnes určitě neprošel. Teď učím na vysoké češtinu a psychologii a někdy ani nevěřím, že je to pravda.

Otec byl na moji kariéru dětinsky pyšný, nedal si říct, že místo asistenta na provinční univerzitě, narychlo slepené ze tří nesourodých fakult, není žádné terno a že v Praze nebo v Brně by mě hned po promoci naplno učit nenechali.

„Škoda že se toho nedožila maminka,“ opakoval ještě v nemocnici, pohublý a obložený přístroji, které mu poraněné srdce už nemohly zachránit. „Konečně snad přestaneš s tím svým fantazírováním, když jsi to dotáhl tak daleko, a jednou budeš možná univerzitním profesorem. Nezapomeň, že už teď máš velkou zodpovědnost…“

Nemusel se bát, pilná polovina mé rozpolcené osobnosti, pro kterou mi posloužil jako vzor Jekyll a Hyde, je v pořádku. Jeremy (tak jsem se na matčino přání měl jmenovat, ale úřady to nedovolily) je pečlivý kantor kandrdas, stará se o studenty, přednášky, diplomové práce a zkoušky a nezapomíná ani na vlastní další vzdělávání. To jen můj druhý duchovní podnájemník, neposedný šprýmař a fantasta Hugo, mi našeptává nesmysly a pošetilé nápady, které otce vždycky vyváděly z míry.

„Ty nežiješ, o životě jenom čteš a ostatní si vymýšlíš,“ vyčítal mi. „Říkala to i matka a trápila se tím.“

Totéž omílala i moje o rok mladší spolužačka a vychovatelka Draha od prvního ročníku v Praze a nepřestala ani tady.

Dodnes nechápu, jakým zázrakem se jí podařilo po promoci získat místo právě v mém rodném hnízdě, a když sem za mnou dorazila a provizorně se ubytovala na koleji, byl jsem rád, že jsme zase spolu, jako by roční pauzy ani nebylo. Zpočátku bylo zábavné i učit na jedné fakultě, jenže milá Draha nezavřela pusu a neúnavně pokračovala v mé převýchově: Nefantazíruj, probuď se atd. Dokonce začala plánovat naši společnou cestu kolem světa o prázdninách, ale vysmál jsem se jí. Já a cestovat? To bych se radši odstěhoval na maják a zůstal tam do konce života! Nedala si vysvětlit, že ve svých představách a nad knihami prožívám větší dobrodružství, než kdybych se celý zdřevěnělý mačkal v přecpaných zájezdových autobusech, v horku či mrazu se plahočil po horách nebo skučel kvůli mořské nemoci ve stísněné kajutě zaoceánského parníku…

Teprve mnohem později mě napadlo, že možná právě v té chvíli si moje budoucnost poznamenala známé přísloví „Kdo se směje naposled, ten se směje nejlépe“, zaškrtla si v neviditelném diáři datum otcova pohřbu a připsala: Začátek předehry k Jáchymovu divokému létu, o kterém zatím nemá tušení.

***

Draha, věčně nabitá energií, všechno umí zařídit a obstarat, platí za nejprůbojnější členku našeho neoficiálního spiknutí mladých učitelů proti vedení univerzity, je to zkrátka jedinec prospěšný lidské společnosti. Když jsem ji poznal, její životní elán se mi docela líbil, ale sotva začala s mou převýchovou, názor jsem změnil. Za svou vitalitu a reálný postoj k životu totiž platí obrovskou daň – trpí totálním nedostatkem obrazotvornosti a touhy po záhadách. Zatímco já? Pravý opak – ani takový ani makový obrýlený dlouhán, kterého okolí považuje za nudnou nulu (nikde nebyl, nic nezažil a cestování nesnáší) a který se podle Drahy jen nedospěle utápí v nezdravých bludech. Jak jsme spolu mohli těch pár let vůbec vydržet? Asi díky její trpělivosti a naději, že mě změní, jenže s tím je konec a oba to víme. Důkazem budiž, že o letošních Vánocích nebudeme poprvé spolu – já je strávím u prarodičů a Draha doma na Moravě. Jsem rád, že jsme se tak dohodli už dřív, i když otcova smrt by na tom stejně nemohla nic změnit.

Viděl jsem Drahu venku, stála tam celá zmrzlá v tmavomodrém kostýmu, sportovní bunda jí asi připadala málo smuteční. Ta má ale nápady, jen si užene rýmu.

***

Pochovávám nejbližšího člověka a hlavou mi běží samé nepatřičné myšlenky, ale nezaháním je, aspoň nemusím poslouchat přitroublého řečníka, který otce neznal a nic o něm neví. Kdo ho najal a kdo mu napsal proslov? Zřejmě otcovi kolegové z radnice. Nepraktického syna knihomola ohleduplně obešli a pohřeb dlouholetého činitele městského úřadu pojali jako Akci. Neposmívám se a za myšlenkový chaos se v duchu červenám, ale nemůžu si pomoct. Ještě pořád nechci vnímat, že v té rakvi leží můj otec a že je mrtvý. Vím, že nakonec podlehnu upřímnému žalu, jenže na pohřbu se to stát nesmí!

A tak jen mechanicky přijímám projevy soustrasti od lidí, které většinou neznám, až dojde řada na Drahu. Ta jediná mi stiskne ruku bez zbytečných slov, zato s dlouhým upřeným pohledem. Je v něm soucit i výčitka – určitě se jí dotklo, že ji nikdo nepozval na smuteční oběd do hotelu, který pořádají radní v čele se starostou. Když se mě kvůli parte a pozvánce ptali na další příbuzné nebo známé, zavrtěl jsem hlavou. Drahu jsem zapřel a kromě matčiných rodičů nemám nikoho – žádné sourozence, strýce, tety, bratrance ani sestřenice.

A kvůli tobě černé svědomí nemám, milá Draho. Nikdo to nahlas nevyslovil, ale šuškalo se, proč nepřijeli na pohřeb otcovi rodiče. Mně to divné není – viděl jsem je jenom jednou v dětství někde v jižních Čechách, nenavštěvovali nás a nepsali jsme si, rodina se s nimi nestýkala a o příčině se nikdy nemluvilo, otec si to nepřál. A když jsme dnes stáli před obřadní síní, Draha prohodila, že jim možná nikdo neposlal oznámení či změnili adresu nebo třeba už nejsou naživu. Její poznámka mě rozzlobila. Draha do rodiny nepatří a o smuteční hosty se nemá co starat, není to její věc! Proč je pořád tak přemoudřelá?

***

Řečníci projevují úctu zesnulému, oceňují jeho zásluhy v oblasti hospodářské správy a já netuším, o čem mluví. Otec se občas snažil zasvětit mě do svých pracovních problémů, jenže já měl nejdřív pubertu a potom zkoušky, četl jsem Hesseho, představoval si blízká setkání docela jiného druhu v docela jiné dimenzi. Anebo jsem poslouchal Dvořáka a lámal si hlavu jeho steskem, kterému možná ani v Largu nedosáhl na dno (důvodů měl dost – a já mám pro stesk velkou slabost). To všechno mě samozřejmě neopravňovalo, abych rodiče trápil, teď se za to stydím a je mi všeho líto. Jenže jaký to má význam dnes a pro koho?

***

A nakonec nejhorší zážitek z pohřbu, černá tečka nečekaného kalibru za smutným dnem a pravděpodobně i důvod, proč teď sedím u počítače – abych nezapomněl na své dluhy.

Hotelový salonek, oběd. Smuteční hosty vítá diskrétní ticho a vzorná obsluha, otcovi spolupracovníci znovu projevují úctu zesnulému, ale já se neubránil skepsi, věděl jsem přece od otce, jak se k němu někteří z nich chovali před listopadem osmdesát devět. Sám jsem se narodil rok před tak zvanou sametovou revolucí (v životě jsem ten protimluvný název nevyslovil, stejně jako stupidní „za totáče“ nebo „za bolševika“) a o převratu už jsem se jen učil ve škole, ale doma se o převlékání kabátů otevřeně mluvilo. Jména si nepamatuju, takže když teď vidím bývalé otcovy kolegy v tmavých oblecích, s decentními vázankami a zdvořilou účastí ve tváři, podezírám je z falše všechny.

Oporou mi jsou v téhle chvíli jen prarodiče. Babička mě občas pohladí po rukávu a děda se ptá: „Nechceš dnes přespat u nás? Povezou nás domů autem a ráno by ses vrátil do města autobusem…“

Odmítám a ujišťuju je, že jsem v pořádku. Mezitím číšníci začínají servírovat polévku, nálada se uvolňuje, a i když zazní ještě několik účastných vět, cinkot příborů a probuzená chuť k jídlu svědčí o známé pravdě, že život jde dál.

***

Brzy po obědě se loučím s prarodiči a doprovázím je k autu, které jim i s řidičem poslala radnice. Odjíždějí a já se chci vydat domů, ale vtom se objeví majitel hotelu, který na mě zřejmě čekal, a s mnohými omluvami mě zve zpátky. „Jen na pár soukromých slov, pane doktore, nechtěl jsem před ostatními…“

Vede mě do malého prázdného salonku. Nabídnutou sklenku koňaku odmítám, a tak hoteliér rozpačitě vrací na tácek i svoji a pokračuje: „Opravdu jsem nechtěl… je to důvěrná věc, ale vůči vašemu panu otci cítím určitý dluh a chtěl bych vám vysvětlit… Nemohl jsem mu tehdy vyhovět, byla tu vyšší moc a já měl rodinu…“

Nechápu. „Nevím, o čem mluvíte…“

Hoteliér mi nikdy nebyl sympatický, právě on k polistopadovým chameleonům patří a celé město to ví.

„Mám na mysli jeho dotaz… Váš pan otec se vám možná ani nesvěřil, ale on… on se chtěl ucházet o místo ředitele tady v hotelu…“

„Cože?“ Nevěřím svým uším. „To je asi nějaký omyl! Můj otec jako ředitel hotelu? Určitě jste se spletl, pane…“ Ani si nemohu vzpomenout na hoteliérovo jméno a hlavně začínám být netrpělivý.

„Ne, prosím, totiž bylo to v devadesátém pátém, tehdy jsem hotel koupil a místo ředitele bylo nějaký čas volné, ale ujišťuji vás, že jsem dodnes nikomu, přísahám, nikomu o rozmluvě s vaším panem otcem neřekl ani slovo. Prosil mě o to a já svůj slib splnil, ani manželka nic neví! Na radnici se to nesmělo dostat, to jsem chápal a taky mu to slíbil, jenže vyhovět jsem nemohl, na to ředitelské místo už měla nová městská rada svého kandidáta a já byl tehdy samá půjčka a starost, zda vůbec takový podnik udržím, chápete…“ chrlí navoněný boss v protějším křesle, co mu napovídá špatné svědomí a průhledný alibismus. „A dnes jsem vás chtěl ujistit, že jsem se nikomu ani slovem nezmínil…“

Nenechám ho domluvit. Cítím, jak rudnu hanbou a hněvem, ale ovládnu se. „Prosím tedy, abyste mlčel dál,“ řeknu nečekaně strohým hlasem, který nepoznávám. „Musíte mlčet, ano? Chci se na to spolehnout! Sbohem.“

Vracím se přes náměstí domů a krok mám nejistý, třesou se mi kolena jako starému člověku. Je mi pětadvacet a něco vydržím, povzbuzuju se, přece se nerozbrečím lítostí nad tátou, kterého jsem vlastně neznal, ale domovní dveře už vidím rozmazaně.

Zaplavuje mě lítost, kterou jsem na pohřbu přemáhal a které otevřela stavidla trapná scéna v salonku. Za dveřmi bytu si teprve naplno uvědomuju, co se stalo: otec už není, nevrátí se, nemůže se bránit a já nemůžu nic napravit.

Splendid isolation

Poprvé v životě si připadám osamělý. Je to něco docela jiného než splendid isolation, v níž si odjakživa libuju; mezi samotou a osamělostí je totiž obrovský rozdíl – ta druhá není dobrovolná, pane doktore Jeremy!

Večer sedím v křesle u okna a pozoruju náměstí, osvětlené výlohy obchodů, poklidnou předvánoční atmosféru svátků radosti. Když ale zavřu oči, slyším živý hovor a cítím příjemnou vůni jídla, vidím velkou restaurační místnost s bělostnými ubrusy, lesklými příbory a třpytivými sklenicemi, číšníky s rukama plnýma talířů a svého otce v tmavém obleku. Zdvořile zdraví hosty a uděluje pokyny personálu, s úsměvem prochází mezi stoly a pozorně sleduje, zda je v jeho království všechno v pořádku. Je činorodý a šťastný, zatímco jeho pomyslné dvojče sklání hlavu nad haldami nudných lejster a nekonečnými sloupci čísel v zaprášené radniční kanceláři.

Otcovy snahy o to, abych se vrátil ze snů na pevnou zem a konečně dospěl, po rozmluvě s hoteliérem vnímám v novém světle – chtěl mě uchránit před podobným zklamáním. Muži v naší rodině asi nedospívají, napadne mě. Ani otec, navenek tak přísný, možná nikdy nedospěl. V poslední chvíli před smrtí se usmál jako chlapec, zavřel oči a svoje tajemství si vzal s sebou. Měl takzvanou krásnou smrt? Pochybuju, že by něco takového mohlo existovat. Smrt je vždycky nespravedlivá a okrášlit se nedá ničím.

***

Před spaním na chvíli otvírám okno. Napadl nový sníh, venku je ticho a světlo jako za bílých nocí v Petrohradě, o kterých mi otec mnohokrát vyprávěl. Teď takovou noc vidím zblízka a vybavuje se mi další vzpomínka na jeho rusofilské znalosti. Na rozdíl od ostatních členů rodiny mě nikdy neoslovil zdrobnělinou Jaša, ani v dětství ne, a když jsem se ho později zeptal na důvod, musel jsem si vyslechnout rozhorlenou přednášku: „Na vysoké jsi měl dva semestry ruštiny a nevíš, že Jaša je zdrobnělina jména Jakov, česky Jakub, které nemá s Jáchymem nic společného?“

Byla to pravda, většina bohemistů si v prvním ročníku vybírá jeden ze slovanských jazyků kvůli „kontinuitě“ a studijním pramenům – a já zvolil ruštinu. Ta volba byla tehdy spíš otcova iniciativa, vždyť jeho generace s ruštinou vyrostla, jenže já mu nic nezazlíval. Otec si nikdy nedělal o Rusku žádné politické iluze a po osmašedesátém roce měl kvůli protestním rezolucím hodně potíží, ale ani tehdy se nevzdal lásky k ruské hudbě a literatuře, chápal umění v širším významu – a tomu jsme rozuměli oba.

A oslovování Jaša? Otec ze mě asi chtěl mít od peřinky chlapa a jako chlap snad navenek vypadám, jenže uvnitř zůstal spíš ten Jaša, kterého ve mně viděla máma. Draha to poznala, a proto se mě pořád snažila zachraňovat před „blouzněním“. Bohužel při tom zapomínala, že bych musel chtít taky já – a já se změnit neumím a nechci.

I když větší průbojnost v běžném životě by se možná hodila. Například šmírování zvědavých posluchaček mi vadí, ale nedovedu je za to setřít, radši předstírám, že nic nevidím. Draha o tom věděla a žárlila hlavně na Markétu, která k ní chodí na seminář, ale zápočet jí dala s nadhledem. Obě se držely a zachovaly zdvořilý odstup. Mně je z Markéty občas horko, ale držím se taky.

***

Vánoční dny u prarodičů byly hezké. V jejich vesnici znám každý strom na zahradě i v aleji za domem, každoročně jsem tam trávil blažené dětské prázdniny…

Ty fakultní trvají až do Tří králů, ale já jsem už na Štěpána odpoledne zpátky ve městě. Konečně jsem se od dědy a babičky dozvěděl, proč otec na své rodiče zanevřel a nestýkal se s nimi. Nechtěl, abych znal jeho tajemství – že byl adoptovaný, vlastní rodiče nikdy neviděl a náhradní neměl rád, nechovali se dobře k němu ani k sobě navzájem. Později měli dokonce opletačky s policií kvůli zpronevěře a otec od nich v osmnácti utekl. Protloukal se všelijak, ale nakonec vystudoval ekonomické inženýrství a byl rád, že nešlo o nezrušitelnou adopci. Nehodlal za nehodné adoptivní rodiče platit dluhy, až by jednou došlo k dědickému řízení…

Hlavu mám plnou všeho, co jsem se o otci v několika dnech dozvěděl, a je mi čím dál hůř, že jsem ho tak málo znal. Nesvěřil se mi ani s nepříjemnými vzpomínkami na dětství, ani se svým snem o hotelu a pokořením, kterému se vystavil před nehodným člověkem. Co se o něm ještě dozvím?

Prarodičům jsem o rozhovoru s hoteliérem nic neřekl, ale od pohřbu přemýšlím, jak bych mohl aspoň trochu utišit otcovu i vlastní lítost, a nyní jsem na to přišel. Znám jedno společné přání rodičů, kterého se vzdali, aby mi mohli šetřit „jednou na dům“, a to přání jim chci aspoň opožděně splnit.

***

Byt je pro jednoho člověka velký a drahý. Dal by se prodat za desetinásobek částky, za kterou ho rodiče koupili od státu v první vlně privatizace, ale prodat byt, který má výhled na náměstí se starobylou kašnou a malou fontánou, byt spjatý s pocitem trvalého domova a jistoty v současném pochybném světě? Ne, radši udělám radost rodičům aspoň v nebi a uskutečním, co už nestihli.

Sečetl jsem rodinné a teď už vlastně zděděné peníze a musím konstatovat, že na celkovou rekonstrukci stačí, kromě toho mám ještě nějaké stavební spoření. Jsem rozhodnutý, a přestože Hugo protestuje, říkám „Jde se na to“ jako chlapáci v českých filmech, na které se nekoukám. Draha vždycky tvrdila, že v českých filmech si muži ulevují za stromem nebo na hospodském WC tak často proto, aby oscarová porota vymyslela novou kategorii „Nejtypičtější scéna v zahraničním filmu“ a čeští tvůrci si konečně odnesli sošku. Souhlasím s ní.

***

Poslední večer před křížovou výpravou po úřadech za stavebním povolením procházím místnost po místnosti, utěšuju zašlé parkety a vysloužilá okna, loučím se s matčinou zastaralou kuchyní: Nebojte se, neopouštím vás, jen dostanete nový kabát…

Co ten rozhovor se staroušem bytem znamená? Že já, neznalý úřadů, nepraktický a nenapravitelný fantasta odtržený od života a po léta ignorující otcovo napomínání, dobré rady a snažení přitáhnout mě ke skutečnosti, se chystám vykonat první, až hrůzně prozaický čin svého života – objednat kompletní rekonstrukci bytu a přežít ji!

Na pokraji spánku si uvědomuju, že v době, kdy se otec ponížil před hoteliérem a navždycky se rozloučil se svým snem o hotelu, mi bylo sedm, ale ani za dalších osmnáct let jsem ho blíž nepoznal.

***

Peklo trvalo tři měsíce. Polovina nábytku putovala do bazaru, cennější kusy do plastových fólií a já s balíky a kufry knih na vesnici k prarodičům. Odtud jsem denně dojížděl na fakultu, odpoledne jsem dohlížel v bytě na řemeslníky, zařizoval a objednával nekonečné další práce a večer si ve venkovském domku u babiččina bylinkového čaje připravoval přednášky na další den. Nechápu, jak jsem při tom všem dokázal učit, ale martyrium se vyplatilo. Koncem května byt pokrytý houževnatou vrstvou bílého prachu osiřel. Po nezbytném základním úklidu nyní konečně nastává den, kdy se můžu definitivně vrátit.

Bylo načase, vyčerpal jsem svou životní energii na deset let dopředu, ale výsledek je ohromující. Zvlášť koupelna mě okouzluje. Takovou si matka celé roky přála – a teď ji tam vidím, jak si rovná kelímky ve skleněné skříňce, šetrně čistí ozdobné kachličky, obdivuje vanu a luxusní sprchový kout. A znovu mě přepadá palčivá lítost: Najednou dokážeš všecko, tupče, a dřív? Dřív ses zavíral v pokoji a ležel v knížkách, místo abys matku i otce od rána do večera objímal a radoval se, že je máš. A abys konečně ŽIL, když si to tak vroucně přáli…

***

Až do večera je mi natolik mizerně, že s povděkem vítám i návštěvu otravného Kamila. Přišel mi vrátit knížku, dáme si skleničku a padne otázka: Co plánuju o prázdninách? Zmůžu se jen na imaginární toulky po Beskydech a zvědavý kolega se významně usmívá: „Tak si to užij a pozdravuj Drahu!“

Pitomec. Patří k těm sentimentálním optimistům, kteří nevěří v rozchod Jáchyma a Drahy, legendárního páru z pražských studií i ze současného pracoviště na zdejší fakultě. Nebo že by přišel vyzvídat, jak to bude dál? Na Drahu se dávno třese a zatím ho přehlížela jako vzduch, ale na pohřbu s ním slůvko ztratila. Stejně se tam vetřel jen kvůli ní…

Beskydy jsem si vymyslel, žádný plán nemám. Mám jen připravenou kupu knih, které hodlám v létě přečíst, chuť navštívit pár hradů, poznat, nebo spíš si vymyslet jejich příběhy a dál už se jen povalovat na koupališti. Jak by mě v této chvíli mohlo napadnout, že už mi osud naplánoval prázdniny docela jinak?

***

Několik dní po kolaudaci vídám Drahu jen letmo mezi zkouškami, od pohřbu se mi vyhýbá, ale přece jen se setkáme u svačiny v „čumáku“ (musím uznat, že s názvem pro bistro se studeným pultem se studenti strefili). Neodmítnu její pozvání na kafe, které mi radši uvaří na katedře, a když mi nabídne pomoc při posledním úklidu bytu a konečném uspořádání nábytku, sobecky přijímám. Ne proto, že bych se chtěl chlubit nebo její pomoc nutně potřeboval. Mám jiný důvod: ještě nezabydlený a neosobní byt je nejvhodnější půdou pro náš definitivní rozchod, určitě lepší než sentimentální schůzka na nábřeží nebo večeře v restauraci, kde nás znají číšníci i lidi z města. Zaměstnáme se uklízením a na zbytečné analýzy našeho skomírajícího vztahu nezbude čas.

Odpoledne přichází Draha, je nezvykle rozpačitá, ale když v předsíni zouvá kozačky a souká štíhlé nohy do trepek s bambulkou, sluší jí to jako vždycky. Obdivuje kuchyň i koupelnu (na sklokeramické plotně by si určitě ráda zkusila uvařit aspoň čaj, jenže já nereaguju) a bere si na starost bývalou ložnici rodičů, kterou si teď chci zařídit jako pracovnu.

Za chvíli mě tam volá a ukazuje na stoh šanonů, které vytáhla ze starožitné rohové skříně. Jsou v nich nudné doklady a účty, dávno neplatné oběžníky o povinnostech občanů k městu, kopie daňových přiznání, faktury za elektřinu a plyn, bankovní výpisy, úřední i rodinná korespondence, alba s fotografiemi, a dokonce několik starých plakátů z místního kina. Hned se mi vybaví sentimentální song dcery o tátovi, který měl hodnou a obětavou ženu, ale po celý život miloval Mae Westovou. Svého otce naštěstí z ničeho podobného podezírat nemusím, plakáty se týkají výhradně válečných filmů…

„Roztřídit si to musíš sám,“ řekne Draha. „A tohle bylo zastrčené úplně vzadu za prádlem v jedné zásuvce komody.“ Se zvláštním výrazem ve tváři mi podává šedivé desky bez nadpisu, které obsahují několikrát přeložený arch silného papíru, a smutně se usmívá. Ví, co bude následovat – nečekaná záhada mě okamžitě chytne natolik, že zapomenu nejen na ni a na úklid, ale na celý svět.

Ví to i Hugo a nemůže se dočkat. Sice ještě netuším, že mi Draha právě vložila do rukou první kamínek osudové skládanky, jejíž součástí se brzy stanu, ale mám divný pocit, jako by do místnosti vstoupil někdo třetí a přitom zůstal neviditelný. Nebo nezřetelný jako stín.

Touto chvílí končí předehra a začíná moje divoké léto.

První kamínek skládanky

Nejde o obyčejný kancelářský papír, ale to mi došlo, ještě než jsem rozvázal stužky. Podle síly, tvrdosti a rozměrů je v deskách přeložený kladívkový papír, jaký si napínají architekti a stavaři na rýsovací prkna. Důvod jsem měl brzy pochopit.

Když s Drahou vkleče a nesmírně opatrně rozkládáme tajemný nález na podlahu, otevírá se před námi obrovský, široce rozvětvený genealogický „strom“, pečlivě nakreslený, hustě popsaný tenkým perem s černou tuší a nadepsaný: Rodokmen rodiny Šebků.