TŘINÁCTÉ OKNO

Copyright © Vlasta Dušková, 2022

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4763-1

Kniha první

Babiččin hrad

Padesátá léta

Probudila jsem se do kalného rána a pohled mi okamžitě zabloudil ke dvěma oknům osvětlujícím jedinou místnost. Venku hustě pršelo.

„Áá… děvečka se konečně vyspala? No, to je dost! Hajdy z pelechu. Bude osm! Nemodlila ses, nemyla, a já už byla v konzumu. A taky na poště. Psala teta Marta. Mají u nich zase čtyřicítky. No, řekni, měla to zapotřebí… táhnout se na druhý konec světa, a nechat tu mámu napospas?“

To bych ráda věděla, kde bere babička elán? Vede nekonečný monolog, aniž by čekala odpověď. Možná to má vyčtené? Čte pořád. A když si nečte sama, předčítá při každé příležitosti všem ostatním. Pokud ale popadne babi její pověstná nálada, je lepší se jí vyhnout. Hromy, blesky a především pohlavky lítají okamžitě, těmi nikdy nešetří.

„Johano, tak vylezeš už konečně? Je třeba nasypat slepicím… a paní baronce zaneseš tyhle církevní kalendáře.“ Babička svazovala hned několik exemplářů motouzem dohromady a nepřestávala se rozčilovat. „Komunisti mizerný! Spálit by je chtěli! Co si o sobě myslí? Že upálí i Pána Boha? Hlupáci, a pohani to jsou! Ale ono na ně dojde, to si piš!“ Babi od kalendářů přešla na své obvyklé téma. Komunisty nesnášela a každá příležitost zanadávat si se svezla na jejich hlavy.

„Vylez z té postele, nebo si pro tebe dojdu! Slyšela jsi mě, Johano!“

„Ách jo, to bude zase den.“ Jenom ať tady dneska nemusím zůstat s Viktorem sama, nebo mě bude zase strašit mrtvým mnichem, a já na to nemám nervy.

Vykulila jsem se z postele a s nechutí ponořila ruce do umyvadla s ledovou vodou. Ošplíchla jsem si rozespalé oči, a celou dobu jedním okem pozorovala babičku a hrnek s bílou kávou.

„Fuj! Samozřejmě se škraloupem. Tohle nepiju!“

„Budeš se ještě dlouho loudat?“

„Neee. Viktor není doma?“

„Šel k Rézince na hodinu francouzštiny. Nebýt její ochoty, shnijeme tady v tupém zoufalství.“ Rézi Wolfová je vyzáblá slečna, bývalá učitelka, která si potrpí na děsný kloboučky a každý den si na to chmýří, co má místo vlasů, narazí jinou hučku. Ale svou ochotu učit Viktora neprovozuje zadarmo. V pátek jí nosím pravidelnou porci vajec od našich slepic.

Jenom jednou jsem si pustila pusu na špacír, že Rézinka vypadá jako legrační papoušek, a babi si to se mnou okamžitě vyřídila. „Tak papoušek, říkáš? Ten tvůj papoušek umí německy a francouzsky, jako když bičem mrská, zatímco ty si při svojí hlouposti ještě nedohlídneš ani na špičku nosu. Až budeš umět co Rézinka, přijď zase něco vykládat.“

Babiččino hromování mě urazilo. Pomyslela jsem si, že ani za mák nerozumí legraci, vždyť já to přece nijak zle nemyslela.

Na hladině nahnědlé tekutiny se krčil hrůzostrašný povlak z mléka. Představa, že mi uvízne v krku, postavila můj žaludek do pozoru a střípek snu, který se mi zdál těsně před probuzením, se vrátil. Jak by také ne. Když babi začne se strašidelnými historkami o mrtvém mnichu, který chodí chodbami opatství – a pokud ho chceš spatřit, stačí se postavit na jedno určité místo pod starou lípou –, pokaždé mi naskočí husí kůže jak struhadlo. Břichem se mi projíždí kočáry a při pouhém pomyšlení, že musím projít dvorkem pod okny, otevřít zpuchřelé dveře ve starém průjezdu a sednout si na ledovou latrínu… brr, dělá se mi strachy ještě hůř.

Vlastně je pravda, že jsem se přesně na ono místo několikrát postavila, a mohla bych odpřisáhnout, že za mohutnými větvemi, které se naklání k Andělské kapli, jsem těsně po západu slunce spatřila siluetu v mnišské kápi. Kdybych se s tímhle svěřila babi, vím jistě, co uslyším. „Komu se mnich ukáže, čekají ho smolné časy!“ No, a já ho na vlastní oči viděla dokonce dvakrát. A i když jsem se zaklela ajcemtrajcem, nepomohlo to. Celý týden se mi o mnichovi zdálo. Se svým strachem jsem se svěřila alespoň Viktorovi, jenomže to jsem neměla dělat. Smál se jako blbec a ještě týž večer, když odešla babi do kina, nedělal nic jiného, než vymýšlel krávoviny a strašil mě takovým způsobem, že jsem ho praštila baterkou po kebuli. Týden měl bouli jak vlašský ořech, ale nežaloval.

Naštěstí si babi Viktorova zranění nevšimla. Kdyby se ujala vyšetřování, zaručeně by zjistila pravdu, to ona dokázala. Ovládala totiž trik, jak druhému rozvázat jazyk, aby na sebe prozradil i to, co nechtěl. Svoje komentáře o životě začínala vždycky stejně: „Jo, jo, osud je holt prevít a mně to dal stonásobně pocítit.“

„Přestaneš už konečně lelkovat a sníš ten chleba? Popadni kalendáře a mazej k paní baronce! A ne že nejdřív zalezeš k Tomečkovům; ti jejich psi jsou samá blecha.“

Nedojedený krajíc jsem nenápadně postrčila za misku na kredenci, abych se vyhnula dalšímu kázání, a s balíkem kalendářů pod paží jsem se zkusila vypařit z babiččina dohledu. Opustila jsem prostornou místnost s vysokými klenbami a kachlovou pecí uprostřed, kterou rozestavený nábytek rozděloval napolovic. Nebyla ale dost velká, aby v ní cokoli uniklo oku všudypřítomné babi. Ještě za mnou ani nezapadly dveře se starodávným hranatým zámkem, a už jsem ji slyšela láteřit.

„Takhle se zachází s božím darem? Že se nestydíš!“

Další spílání zaniklo v dusotu kroků. Po dvou jsem vyběhla prošlapané schody a co nejrychleji se snažila protáhnout kolem Chenyckých. Bydleli v rohu klášterního nádvoří v malé, jako nudle dlouhé místnosti, které se sotva dalo říkat byt, několik kroků za obrovskými vraty, za nimiž se zvedalo široké ploché schodiště starého opatství. Babi říkala, že dřív tu bývalo skladiště na nářadí… „A bůh jim pomáhej, teď tu mají bydlet lidé. Jsou na tom stejně jako jejich koza,“ uzavírala babi pokaždé svoje láteření.

U Chenyckých se všechno řídilo podle jejich kozy, neobyčejně chytrého zvířete, kterému zřídili chlívek ve sklepě na brambory, protože to byl jediný prostor s oknem, kde mělo k životu světlo a vzduch. Kdokoli se koze znelíbil a otočil se k ní zády, už se k němu hnala se skloněnou hlavou a úder tvrdým rohem nebyl určitě nic příjemného. Ještě že mě to zatím nepotkalo. Kozu jsem pokaždé obcházela bezpečným obloukem.

Součástí opatského domu byly rozsáhlé sklepní prostory, tmavá zákoutí, strašidelné komory, naše prádelna i babiččina sednice, jak nazývala svoje bydlení. Mě však nejvíc zajímala malinká komůrka vedle prádelny, do které se rok co rok každé jaro vracel pán Kvietik, drátenický mistr. Nad všemi dolními místnostmi se jako v pohádkových palácích prostíral opatský sál. Vysoké klenby zdobily barevné fresky, na které jsem pokaždé koukala s otevřenou pusou, už proto, že prohlížet se daly pouze s hodně zakloněnou hlavou. Z levého rohu se do sálu dralo světlo ze dvou vysokých sklenutých oken a ve zbytku, za několikerými masivními dveřmi, jsem si mohla představovat vchody do jiných světů.

Zpočátku, když jsem babi doprovázela k paní baronce, to byla více méně otrava, ale jak se dala baronka do vyprávění, dokázala nudné okamžiky proměnit v nekonečně zajímavé výlety. Její zážitky ve mně probouzely bujnou fantazii, a nakonec se téměř každá návštěva proměnila v malou slavnost. Příkladně o freskách na stropě opatského sálu věděla úplně všechno. Kdo je vytvořil a také co je na nich znázorněno. Prý bitva, která rozhodla o založení kláštera.

S uslzenýma očima, připomínajícíma úzké škvírky, popisovala baronka životy svých dávno zpráchnivělých předků, kteří bojovali po boku krále Přemysla. Tvrdila, že v rodinných kronikách se po staletí tradovalo, že právě její prapraděd přivedl krále k rozhodnutí založit zdejší klášter. Svá bájesloví uzavírala za neustálého pokašlávání prorockými větami: „A Bůh si mě vybral, abych trpěla. Z jeho vůle a milosti zemřu právě tady, na požehnaném místě. Až si pro mě přijde, otevřou se dveře do sálu a uvidím fresky na stropě, mí předkové mě k pánu vyprovodí.“

Ptala jsem se babi, jestli je to pravda, to o těch předcích?

„Co tě vede, děvenko, baronka je popletená. To víš, komunisti… všechno jim sebrali, přiklepli jí tuhle studenou místnost, kde si ani v zimě pořádně nezatopí, a hlavně… nikoho už nemá… jenom to svoje zatracený revma. Kdo ví, kam se její přízeň poděla? Někteří utekli za hranice a syna jí zavřeli. Řídící povídal, že do uranových dolů… Jestli je to pravda, už ho neuvidí. Odtam se totiž vrátí málokdo. Ne aby tě napadlo o tom s někým mluvit! Zavřeli by nás natotata. Stačí Marta, pláchla kdoví s kým! A nedají nám kvůli tomu pokoj, neřádi. Ještě že na nás nic jiného nemají.“

Babiččina řeč mi naháněla jakýsi neuchopitelný strach. Mlčela bych už proto, aby nás nezavřeli do bůhvíjakého natotata.

Ale i přesto jsem si baronku ošklivila. Pro svou nepohyblivost byla na štíru s hygienou; ale kromě nechuti vyvolávala i můj soucit, přestože mi poskytovala určitý druh omámení nad uplynulými časy, které pro ni definitivně skončily. Nejvíc jsem milovala toulky po krajinách, které za mlada procestovala. Itálie, Francie, Holandsko; v duchu jsem se opájela vůněmi neznámých končin v očekávání vlastních dobrodružství.

Babi o baronce celou pravdu určitě znala, a co přede mnou baronka nevyzvonila, to si nechávala pro sebe. „Pamatuj si, co nevíš, nepovíš!“ připomínala mi, když jsem byla nemístně zvědavá.

Zaťukala jsem a zvnitřku zaznělo krákoravé: „Herain!“ Jako bych vstoupila do jiného století. Jedna stěna byla osazena těžkými policemi plnými knih a zpod postele vyčuhoval baňatý porcelánový hrnec s nevábným obsahem i odérem. Byl to dost mrňavý pokoj, s jediným okénkem, umístěným tak vysoko, že se dalo otevřít, jenom když se vystoupilo na dřevěné schůdky. Všude kolem se vznášel pach moči tak silný, až mi ohýbal nos. Několikrát jsem se babi ptala, proč má baronka pod postelí nočník. „I kušuj, děvče nezdárný… Ta nebožačka se sama nikam nedobelhá. A tahle ratejna, stejná jako ta naše, které ti hajzlové říkají pokoj,“ zahrozila babi kamsi, „ani záchod nemá. Co ty víš o krutosti světa? Je to nemocná, stará ženská, a nestarej se, starostová. Taky jednou zestárneš!“ A já cítila, jak červenám studem.

„Děkuji vám, dítě zlaté,“ zakrákorala nešťastnice. „Alespoň si mohu znovu prolistovat místa, která jsou mému srdci drahá.“ A bledou rukou s dlouhými zažloutlými nehty přejížděla voskovaný povrch kalendářů. V každém byly nádherné obrázky a průvodní články z mnoha zajímavých a exotických míst celého světa, která navštívili křesťanští vyslanci a misionáři.

„A jak se vede paní Albíně?“ Barončin úsměv se ztrácel v bledé dásni, ze které trčely dva zčernalé řezáky. Nepřestávala hladit povrch ohmataného kalendáře a do neohrabané češtiny neustále míchala rodnou němčinu. Byly dny, kdy skoro nebylo rozumět, co říká.

„Sednou si, slečinko, sem ke mně, do sofa. Špatně slyším, vědí. Nechtějí čajíček? Konvice stojí na komodě. Brzy ráno ho vařila paní Bauerová. Ta dobrá duše stařeně nemohoucí vždycky poslouží. Pámbů jí to oplať.“ Polovinu zkomolenin jsem si musela domyslet a hraběnka mi svou ledovou rukou, ve které se chvílemi projevovala křečovitá síla, tiskla a mačkala dlaň. Styděla jsem se ucuknout, ale obřadné chování spojené s obstarožním onikáním mě vyvádělo z míry. Navíc, baronce kysele páchlo z úst. Ráda bych se rychle vypařila, ale jak? A tak když se baronka opět zeptala na babičku, a zdali už jí obstarala kapky do ucha, využila jsem příležitosti a hnala se ke dveřím.

„Na shledanou! A babi všechno určitě vyřídím.“ Moje poslední slova už se rozléhala ozvěnou v sále a já s ulehčením sklouzla po hladké dlažbě a pádila po schodech, abych se konečně ocitla na prosluněném nádvoří, co nejdál od té špinavé bídy.

Před vchodem jsem narazila na Viktora. „Ženežerežepapáženeserežekaká,“ spustila jsem na něj s pochechtáváním parafrází jazyka, na který pravidelně docházel k Rézi Wolfové. Chtěl mě chytit za cop, ale včas jsem se vysmekla. Podložil si bradu sevřenou pěstí. „Počkej doma, já ti ukážu!“ Posměšky mi zmrzly na rtech, protože babi jde večer do kina.

„Tak děti… ne abyste zlobily.“ Tímto otřepaným sloganem se babi oháněla, když odcházela do kina anebo na večerní sousedská posezení. Doufala jsem, že Viktor na své dopolední vyhrožování zapomněl a babiččinu nepřítomnost si spolu užijeme. Často jsme se pošťuchovali, a někdy dokonce padaly i facky, ale hádky nám dlouho nevydržely. Viktor byl neskutečně vynalézavý v každé, hlavně zakázané zábavě. Dnes však neměl svůj den, a jakmile za babi zapadly dveře, začal rozvíjet situaci, která zpočátku vypadala nevinně… dokud nedošlo na mrtvého mnicha.

Nejdřív jsem ho prosila, že mu prozradím, co jsem ráno viděla u baronky, a v duchu horečně vymýšlela, co mu nalžu, kdyby souhlasil, ale Viktor byl rozjetý a nehodlal se vzdát potěšení přivést mě k zoufalství. Zdálo se mi, že za temným oknem plují pichlavé oči utopené v mnišské kápi a v černočerné chodbě slyším šouravé kroky. Sousto párku mi v ústech narůstalo do obludných rozměrů. Zalezla jsem do postele a dělala, že spím. Srdce mi bouchalo, div nezdvihlo peřinu. V té hrůze se mi v hlavě cosi přesmyklo a vybavily se mi dva staré zážitky.

Jednou večer, to jsem ještě chodila do školky, byl Viktor u rodičů ve městě. Dostal angínu, a tak ho ode mne izolovali, abych se nenakazila. Babi odešla k Tomečkovům na čaj a brzy nato se přihnala ohromná bouřka. Vichr cloumal okny, ohýbal stromy a kroupy bubnovaly do skel. Oblohu rozsvítily jeden za druhým blesky a hrom nepřestával dunět. V klenutých chodbách se zvuky strašidelně rozléhaly a řinčení okenních tabulek mě probudilo. Řvala jsem jako tur, a jelikož bouřka ne a ne skončit, babi sezení u Tomečků přerušila a šla se podívat, co se u nás děje. Měla strach, aby se jí v tom božím dopuštění neutopily slepice. Že bych se mohla bát já, to asi vůbec nepředpokládala.

„Božínku, děvče, co vyvádíš pro trochu větru a hromů? To víš, pánbůh se zlobí na hříšníky, a proto musíš poslouchat. A spi,“ houkla na mě tenkrát. Babi se vypořádávala se svým i cizím strachem raz dva.

Přesvědčivým důkazem byl i druhý případ, Viktorův školní výlet. Ten večer, co Viktor odjel, se za okny převalovala mlha hustá jako mlíko. Babi měla dojem, že prkenná podlážka na ochranu dvířek do kurníku ke slepicím se kdovíproč, zbortila, a proto otevřela okno dokořán, aby se podívala. Venku byla bílošedá tma a do příjemně vytopené místnosti se nahrnul mlhavý dech. „Nic odsud nevidím, půjdu to raději zkontrolovat, aby se ke slepicím nedostala kuna.“ Ke slepičí posadě to bylo pouhých pět schodů, a protože babi nechala za sebou dveře otevřené, mohla jsem z postele pozorovat, že místo zpátky do místnosti zamířila kolem sklepů temnou chodbou na horní nádvoří, do starého opatství.

„Kam jdeš? Nechoď tam!“ volala jsem za ní ustrašeně.

„I dej pokoj, strašpytle,“ odbyla mě. „Když nedělá rámus ta zatracená zábrana, zajímalo by mě, jak to vypadá nahoře v sále, bůhvíkdo tam leze. Tomečků jsou na pohřbu v Třebíči, hraběnka se nemůže ani hnout. A Chenyckých? To jsou stejní strašpytlové jako ty! Jestli tam někdo chodí, přetáhnu ho po palici! A koukej zavřít dveře, nebo nám uteče všechno teplo!“ Odbila jedenáctá a mně to připadalo jako věčnost, kdy se babi nevracela. Dveře jsem samozřejmě nechala tak, jak byly. Za nic na světě bych se nepřinutila vylézt z postele a zavřít. Navzdory mé zbabělosti to dopadlo jako vždycky. Babi se vrátila s hartusením, jaké štěstí měl ten neřád, kterého nechytila, jinak by mu to řádně vysvětlila. Nakonec se nechala umluvit a dlouho do noci mi četla z knihy o Robinsonu Cruseovi. Dobrodružství neposlušného mladíka, který se rozhodl stát námořníkem – můj loňský dárek k Vánocům –, jsem si nejméně třikrát přečetla sama, ale mnohem víc mě bavilo, když četla babi. Měla dramatický přednes a uměla vtáhnout do děje. Skvěle imitovala hlasy anebo napodobovala zvířecí zvuky. Když měla svůj den, byla s ní zábava. A onen mlhavý večer jsem se k ní po přestálém strachu tulila s přesvědčením, jak neohrožená je amazonka.

Pro dnešek mi stačily tyhle dvě vzpomínky, aby Viktor poprvé neuspěl se svým strašením. „Nech si mnicha pro někoho jiného, blbečku, už spím,“ zavrčela jsem a přidala vypláznutý jazyk, děkujíc babi za lekci ve statečnosti.

Nikdy také nezapomenu na letní odpoledne u řeky. Tehdy jsem ještě neuměla plavat, a tak jsem se závistivě dívala, jak starší děti plavou pod klášterními loukami řekou napříč. Byl tam hodně silný proud a chvílemi se zdálo, že strhne plavce s sebou. Jenomže luskové pole na protější straně fungovalo navzdory nebezpečí jako magnet. Byla by to bezva podívaná, jen kdyby se tam nezačala topit ta hubená holka ze vsi. Na poslední chvíli ji zachránila Květuše ze statku, ostatní do jednoho koukali, včetně mě, jako opaření, a nejspíš by nechali tu všetečnou holku utopit. Kromě Květy se nikdo nezmohl na záchrannou akci.

Jenomže, a to na tom bylo to strašné, příští měsíc šla zrovínka tahle Květa se svojí mámou do lesa na borůvky… U kapličky v lukách, pod železničním náspem, je zastihla bouřka a je nenapadlo než si před deštěm stoupnout pod strom. A v tu chvíli sjel blesk a hrdinnou Květu na místě zabil.

Pohřbu se účastnila celá vesnice. Květina maminka se u hrobu neustále obviňovala a naříkala, že je to její vina, a vrhala se na bílou rakev.

Já se až do večera nemohla dotknout jídla ani svého čela, protože mi rozčilením třeštila hlava. Babi se celý večer modlila růženec a neustále opakovala, jak je hrozné dívat se vlastnímu dítěti do hrobu, a kdo jiný by to mohl vědět než ona. „Můj Tomášek už třepal ručkama a na každého se usmíval, než mu záškrt vyšlapal cestu do nebe.“

Milovala jsem chvíle, kdy se babi rozpovídala o minulosti, jenomže tuhle šokující skutečnost jsem slyšela prvně a cítila jsem, jak je nevhodné cokoli vyzvídat. Nutkání dopídit se pravdy mě přesto pronásledovalo ještě dlouho poté. Babi byla tajemství samo, a tolik jsem se toho o ní nedozvěděla!

Zvlášť když se ukázalo, že ovládá hru na varhany, koukala jsem na to s otevřenou pusou. Místní varhaník Stráda onemocněl a babi ho jednoduše zastoupila. Usedla před obrovský nástroj a vystřihla ze zpěvníku všechna aleluja.

„Babičko, ty umíš hrát na varhany?“

„Neumím… dokážu zahrát pouze kostelní písně.“

„A kde ses to naučila?“

„Snad kdo mě to naučil?“ houkla babi nerudně. „Klementýna.“

„Tu neznám.“

„Ani nemůžeš… Už nežije. A neptej se!“

„Proč?“ nedala jsem se odbýt.

„Protože se musíš naučit, kdy je třeba držet jazyk za zuby.“ Sice mi nešlo na rozum, jak může mlčenlivost souviset s mojí otázkou, ale babi se tvářila jako deset čertů, a tak mě zvědavost rychle opustila. Babi pro mne v mnoha směrech symbolizovala tajuplnost, ale mnohokrát jsem se přesvědčila, že si s každou situací opravdu poradí lépe než ostatní. Tuhle nedávno vykládala drbna Tomečková staré paní Lupecké: „Copak Albína, to je generál, ta se nelekne ničeho. Hlavně aby ti, co se neustále o každého zajímají a sledují, kde se co šustne, nezjistili, jak si z knihovny odnáší, co tam oni sami pečlivě likvidují. Představte si, ona má tu drzost, že to ještě půjčuje po okolí. No jo… vždycky byla paličatá… jako by jí nestačila Marta.“ Když ženské zjistily, že jsem se k jejich rozhovoru připletla, zrudly a horempádem se rozcházely. V ten moment jsem pochopila, že babi je nejen generál, jak říkaly – tohle jsme s Viktorem dobře znali –, ale i hodně odvážný generál! Ve vyslechnutém rozhovoru obou žen prosakovala žárlivá neupřímnost a mně se babi zželelo. Doma jsem o jejich klábosení raději mlčela, dostatečně hrdá, že svým přístupem naplňuji jedno z jejích přísloví, kterými neustále doplňovala své kázání. A potom… bylo tu ještě něco… ty její… zvláštní schopnosti! I o nich jsem se mohla zanedlouho přesvědčit.

Teta Marta, o které si Tomečková s Lupeckou klevetily, je jednou z babiččiných dcer. Ještě než jsem se narodila, utekla – tajně a úplně romanticky, za svým milým za kopečky. Vzala to přes Hamburk a odsud lodí… tradá k protinožcům. Vloni přišel dopis s fotografií z její svatby. Tři dny měla babi ubrečené oči. Nešlo mi však do hlavy, proč se teta vdává po tak dlouhé době, a na mé všetečné otázky babi odsekla: „Co chtěla, to má, a já nejsem jediná matka, která svému dítěti nešla na svatbu… A jestli jí v té tramtárii kousne had do zadku, nenesu za to žádnou odpovědnost.“

Ale nebylo všechno tak, jak babička předstírala.

Jako naschvál jsem totiž krátce po oznámení tetiny svatby zcela náhodou vyslechla konec navýsost zajímavého rozhovoru svých rodičů. Ačkoli to bylo celé vytržené z kontextu, stejně jsem pochopila, že dopisy, které teta Marta posílá, přijdou pokaždé otevřené. Škoda že to hlavní jsem nezaslechla, protože táta zničehonic zavřel dveře, jako by tušil, že mám ucho na klíčové dírce. Umiňovala jsem si zeptat se na to babi, ale dřív než k tomu došlo, stalo se něco, co dokazuje, že babi prostě není ledajaká osoba! Ono nedělní ráno jsem se chystala do kostela. Jindy by babi hartusila, ať už konečně vstávám, honila mě k snídani, ale dneska seděla jako opařená.

„Johanko, já nikam nejdu, jdi sama. Musím za doktorem Málkem.“

Byla jsem z jejího chování úplně vedle, protože jindy se vláčela do kostela i s horečkou. Tohle byla asi výjimečná situace, a navíc se mnou nikdy nediskutovala o věcech, o kterých byla přesvědčená, že nejsou určené dětským uším.

Jakmile se od Málků vrátila, okamžitě se rozpovídala o příčině, pro kterou se za doktorem vypravila.

„Představ si, Johanko, co se mi dneska přihodilo. V pět hodin… to už jsem byla vzhůru, protože jsem slyšela odbíjet sloupkové hodiny, slyším křičet Martu. ,Maminko, maminko, já se bojím, já se strašně bojím, pomoz mi!‘ A potom pláč, hrozný pláč. Srdce mi lítalo v krku a ještě se celá třesu, to mi věř!“

„A proč jsi s tím šla k panu doktorovi?“ zeptala jsem se přihlouple.

„No, přece proto, že není možné, abych byla vzhůru a přitom slyšela Martu naříkat, jako by stála vedle mě!“

Babi, vyvedená z míry, úplně zapomněla, že se o tak závažné věci vybavuje s nedospělou vnučkou.

„Málek mi vysvětloval, že existuje síla, které se říká přenos myšlenek, a také že ne každý člověk je přizpůsobený vnímat tento jev. ,Ale jak se zdá, vy máte tento potenciál velmi rozvinutý. Ne aby vás napadlo jít s nějakými otázkami na výzvědy, zavřou vás do cvokárny, ani nemrknete. Teď musíte počkat, až se vám dcera sama ozve. Ale vsadím boty, že se jí něco mimořádně nebezpečného přihodilo.‘ Takhle to říkal! Jenom si to představ, Johanko, tohle mi řekne a já mám sedět s rukama v klíně? Ani modlit se nedokážu!“

Ubíhaly dny a všednost obrousila babiččino leknutí. Po třech měsících dostala dopis. I já si tentokrát všimla, že byl otevřený. Svědil mě jazyk zeptat se, jak je to možné, ale zprávy uvnitř můj úmysl rychle zpacifikovaly. V dopise Marta popisovala, jaké drama se u nich před třemi měsíci odehrálo. Nejzajímavější ale bylo, že se to dělo akorát v oněch hodinách, kdy babi prožívala svůj bdělý sen, kvůli kterému běžela za doktorem Málkem. Martin manžel obchodně odcestoval a kraj, kde žili, postihlo silné zemětřesení. Všechno široko daleko bylo pokryto dvoucentimetrovou vrstvou sopečného prachu. Teta v zoufalství a šíleném strachu opakovaně volala maminku. A babi, jelikož měla zvláštní schopnosti, jak jí to potvrdil doktor Málek, se o pohromě v zámoří dozvěděla ihned, aniž by musela čekat na dopis.

Opět se ukázalo, že je nejenom statečná amazonka, která se nebojí jít o půlnoci do starého opatství a zneškodnit tam protivníka s pouhou baterkou, ale je obdařená schopnostmi, které přesahují jakoukoli realitu.

Schopnosti neschopnosti, když jsme s Viktorem vyváděli, a o naše lumpárny nebyla nikdy nouze, uměla se babi rozpálit, a pohlavky pak lítaly na všechny strany. Holka nebo kluk, všechno jedno. Jednu zimu jsme si vypůjčili její dřeváky, které měla na cestu do kurníku ke slepicím a které pokládala za kdovíjak památeční. Nám však báječně posloužily – každému jeden – k sáňkování z kopce, kterému se říkalo na Rybízu. Už před první jízdou byly chatrné, takže jsme s nimi žádný převratný výkon netrhli, ale napodruhé se rázem rozmnožily na čtyři kusy.

„Vy holoto jedna nezdárná, vy pekelníci, nic vám není svaté… opovažte se přijít mi na oči, já si na vás posvítím tak, že si to za rámeček nedáte!“

Během spílání jsme byli schovaní pod okny a její vynalézavé láteření v nás vyvolávalo víc než obavy z výprasku spíše salvy přidušeného smíchu. Ovšem pouze dokud nevypátrala náš úkryt.

„Já vám dám, dělat si ze staré báby legraci, on vás ten smích přejde!“

Vedle prádelny byl prostor plný harampádí a právě tam nás zuřivá babi odvlekla.

„A nemyslete, že vás zavřu společně. To by nedělalo dobrotu. Ty budeš tady,“ strčila mě mezi staré lavice a pavučiny, „a tebe, ty vejlupku,“ vrazila Viktorovi pohlavek, „zavřu do komory na uhlí, beztoho jsi tuhle lumpárnu vymyslel.“

V zimě se stmívá hodně brzo, a tak jsem si hodinu v hnusném ajnclíku dlouho pamatovala. Viktor to ve sklepě na uhlí měl určitě mnohem horší. Nebylo tam ani okno, zato určitě spousta myší. Fuj!

Po strašidelném vězení jsme dlouho sekali dobrotu, ale z jara, když slunce zasáhlo i nejtemnější kouty, nás opět braly roupy. Lákala nás především klášterní zahrada – pokušení malých nenechavců z celé vesnice, kterou za tučný pronájem spravoval a provozoval obecní zahradník Háša. Ačkoli doma v zahrádkách rostlo to samé, klášterní plody nedávaly nikomu usnout. Babi sice žádné záhony neměla, jenom slepice, ale rodiče našich kamarádů ve vesnici pěstovali jahody, hrách, v zahrádkách jim dozrávala rebarbora, později třešně, letní jablka, rybíz… Nedalo se však srovnávat prosté pojídání z vlastní zahrádky s touhou po dobrodružství spolku zlodějíčků. Pokušení bylo silnější než zákony katechismu, ba silnější než náš strach z babiččina hněvu. Květen se překlopil do června, třešničky se nalévaly, kedlubničky vystavovaly sladké bulvy a jahody se leskly naleštěnou zralostí. Víc než ovoce nás lákal pocit nebezpečí, že nás chytí a budeme prchat tmou. Byl to vzrušující adrenalin mládí. To jaro jsme se pásli na jahodách velkých jak dětská pěst, sladká šťáva nám stékala po bradě a ihned jsme tu slast zajídali křupavými kedlubničkami a nehorázně dupali v sazenicích cibulek a česneků. Když hlídač Peterka zmerčil naši zlodějskou výpravu, hnal se jako rozzuřený vlčák pana Tomečka a vřískal tak hlasitě, div se nezadusil. Ale my, ostatně jako vždycky, prchali nepřistiženi.

Dva dny po úspěšné noční výpravě jsem se vracela od kamarádky Jarky; byla jsem se podívat na štěňata jejich fenky bernardýna. Stále ještě jsem snila o měkkých hedvábných kouličkách a o představě, že si jedno ze štěňat přinesu domů. Vezmu za kliku a…

„Babi, jsi doma? Proč máš zamčeno?“

„Kdo krade, ať si spí ve tmě,“ ozvalo se zevnitř.

„Já nekradu,“ hlesla jsem nejistě.

„Nelži, neznabohu. Kdo lže, ten dozajista i krade. Já tě vytrestám. Budeš spát v ledové chodbě, aby tě přešla chuť na cizí majetek! A rodičům to řeknu, to si piš!“

„Kde je Viktor?“

„Ten holomek má zatracený štěstí. Šel do kostela zkoušet na Boží tělo. Ale jen si nemysli, mě tím neoblomí. Až přitáhne, dostane taky svůj díl!“

„Ale babičko, já mám hlad a je tu zima.“

„Na to jsi měla pamatovat dřív!“

Prosila jsem, ťukala a zase prosila. Ale babi byla neoblomná. Jakmile šlo o krádež, neměla nejmenší pochopení. Když se Viktor vrátil, situace se opakovala. Na chodbě nás babi nechala až do půlnoci, a když jsme protestovali, přidala další kázání. Rodičům však nežalovala. Babi si totiž potrpěla na pořádek podle vlastního úsudku.

Chuť na kradená jablka a jahody nás ani po nucené hladovce a stání v černé chodbě nepřešla. Zato chuť pomstít se tomu, kdo na nás žaloval, byla tak úporná, že do týdne jsme zrádce vypátrali, a pomsta byla vskutku důkladná. Hlídač Peterka nás sice nedohonil, ale zato při návratu do hlídací budky potkal největší drbnu z vesnice. Tahle teta, stará panna – ve skutečnosti tedy tak stará nebyla –, nenechala nikdy nikoho na pokoji. Roznášela klepy, ať byly pravdivé nebo ne, z horního konce vesnice do dolního a naopak. Vedla většinou jízlivé a uštěpačné řeči a vůbec jí dělalo radost, když se kdokoli dostal do potíží. Většinu z řad naší zlodějské party Peterka poznal, a v návalu vzteku se s ní o tuhle informaci podělil. O zbytek se už postarala sama. Bylo nám hned podezřelé, jak se babi tak rychle dozvěděla o našem výletě.

Každý rok si tahle klepna – ve vsi jí kdoví proč říkali Eulálie, přestože se tak nejmenovala – chovala malé hejno kachen a husí. Z výtěžku vylepšovala svou domácnost. My, malí zlodějíčci, jsme se ihned semkli k hrozivé vendetě. Ten nejodvážnější z party, zatímco ostatní hlídali, kde se Eulálie právě nachází, přelezl plot u jejího domku a pustil obě hejna do její zahrádky. Na výsledek nikdo nečekal. Co husy a kachny nespásly, to vyšlechtily svým zeleným trusem. Věděla jsem dobře, že za klevetný jazyk je tohle neúměrný trest a že jsme nebyli tak docela v právu; jenomže parta je parta. Spolu jsme loupili, spolu byli usvědčeni, a tak i pomsta musela být společná.

Já si jekot Eulálie zas tak neužila, protože kromě špatného svědomí mě nahlodával strach, že kdyby se babi dozvěděla, že jsme toho s Viktorem byli součástí, určitě by to neskončilo pouze trestnou hladovkou za dveřmi. Nakonec ale všechno prošlo bez následků. Zahrádka vesnické zpravodajky obrostla a naše parta i další rok v den D vyrazila na mladé kedlubny, poháněná adrenalinem z prožitého dobrodružství.

***

Jarní měsíce bývaly plné slunce. Klášter obklopovaly rozlehlé louky, obtékala ho řeka a za řekou se do vrchu zdvihal vysoký smíšený les. Babi odsud na podzim nosívala nůše šípků a košíky hub. V rozkvetlých loukách trůnily nádherně barevné včelíny pana Vandy, a když jsem ještě chodila do školky, děsila mne jeho dřevěná ruka, kterou ukrýval pod černou koženou rukavicí. Měl hluboký hlas, a jakmile promluvil, schovávala jsem obličej k babi do zástěry. „Ty jsi jako za groš kudla, tady máš medicínu,“ hartusil Vanda a vnutil mi kus medové plástve.

A ještě jedna osoba spojená s jarem mě fascinovala. Pán Kvietik, drátenický mistr. Počátkem jara, obtěžkán pánvemi a naběračkami, putoval pravidelně ze Slovenska do Čech, aby osídlil nevelkou místnost vedle prádelny. Do jeho příbytku se stoupalo po kamenných schůdcích a temná haluzna měla pouze jediné okénko. Ale já se nemohla dočkat, až mě za tímhle tajemně zajímavým člověkem pošle babi s talířkem povidlových buchet. Starého dráteníka zdobil mohutný šedivý knír a ruce měl plné mozolů a boulovitých kloubů. Pokaždé mě přivítal ducatým džbánkem, ze kterého stoupala vůně bylinek, do nichž s šibalským mrknutím šplíchnul domácí pálenku. „Zavdej si, děvčičko, je to na bolest, radost i krásu!“ pobízel mě. A jak uměl vyprávět… na to nezapomenu! Kolem okna měl rozvěšené plátěné pytlíky s bylinami a na stole do komínků srovnané knihy. Jeho příběhy nebyly žádné pohádky, ale moudré historky z vlastního života. Posbíral je putováním po všemožných koutech země a krajinám, kterými prošel, svým vyprávěním dodával lesk plný třpytivé fantazie. Nedokážu si už vybavit nic konkrétního, pouze měkkou slovenštinu, podmanivý hlas a skromné úvahy, které skoro pokaždé zakončil nějakou veselou, okouzlující historkou. Dennodenně jsem nutila babi do pečení, jenom abych mohla za pánom Kvietikom na návštěvu.

V prosinci toho roku, kdy jsem slavila osmé narozeniny a dostala k nim svetr lemovaný norským vzorem, celá rodina právě seděla u mramorované bábovky, když babi zničehonic oznámila: „Zapomněla jsem… napsal mi syn od dráteníka, mladý Kvietik. Stařík si při svážení dřeva uhnal zápal plic a za dva dny byl v pánu. Ani jeho léčivky mu nepomohly!“

Babiččina zpráva mi zkazila radost z dárku i zbytek oslavy. Vlastně jsem do téhle chvíle netušila, jak silné bylo moje pouto k tomuto neobyčejnému muži. Vytratila jsem se do tmy pokoje, ukrýt tam svůj smutek. Nikým nepozorovaná jsem brečela pro slovenského dědu, dokud mě nepřemohl spánek.

Následující jaro pokryl schody do podlouhlého pokoje prach a kolem petlice a nyní nikým nepromazávaného zámku se ovíjela tučná pavučina. Toho roku jsem nastoupila do třetí třídy. Koncem června uhodila vedra a po několika dnech se už první otužilci koupali v řece. Před branou kláštera se pod větvemi statné moruše leskla hladina hranatého rybníka, v jehož čele stála dřevěná kaple se svatým Janem Nepomuckým. Několik tetiček, které se pečlivě staraly o výzdobu kostela, přinášelo k dřevěným nohám světce pugéty čerstvých květin.

Kdykoli jsme šly s babi okolo, zahučela: „Požehnej se, neznabohu! Nevíš, co se patří?“ A já si na čelo vyšvihla trucovitý klikyhák, který měl se skutečným křížem pramálo společného.

Právě začínaly prázdniny a já ještě neuměla plavat. Napadlo mě naučit se to. A kde jinde než v klášterním rybníku? Zdál se mi tak malý! Po nedělním obědě jsem popadla plavky, babi jsem nic neřekla a běžela uskutečnit svoje přání. Tou dobou, jako každou neděli, přijížděl tatínek a přivážel pro naše slepice nedojedené zbytky posbírané po sousedech. Celou sobotu jsem plavání trénovala a do vody vstupovala jen v místech od kapličky. Konečně se objevil táta… Aby na mne lépe viděl, rozběhla jsem se po hrázi a hupsla do vody u stavidla, s pokřikem, „dívej, umím plavat!“ Jenomže tam nebylo vody po kolena, ale nejméně dva metry hluboko. To už si táta zouval boty a do vody se vrhl oblečený. To léto jsem se plavat naučila, ale zůstal ve mně patřičný respekt k hlubokým vodám.

Po nepovedené plavecké exhibici, která málem skončila tragicky, jsme druhý den putovaly s babi na samoty za řekou, kde se říkalo K Johanům. Bylo to vtipné, jelikož zdejší selka byla babiččinou vzdálenou příbuznou, ale především mojí kmotrou, jak u křtu, tak u prvního přijímání. Proto jsme byly jmenovkyně. Já byla pokřtěná Johana Marie a moje kmotra se jmenovala Marie Johanová. K Johanům vedla zkratka podél břehu řeky. I tak jsme musely vyrazit kolem sedmé ráno. Vzdálenost na samoty K Johanům činila dobrých pět kilometrů, a my jsme tam pokaždé zůstávaly až do pozdního odpoledne. Statek byl obklopen ohromným sadem. Třešní měli několik druhů, rudé chrupky, žluté chrupky, šťavnaté rané višně, pozdní višně, letní jablka…

Než se babi se selkou vypovídaly, propátrala jsem okolí. Ve stájích měli o dva koně víc, berana, ovečky, také kozu a dvě krávy. V chladných chodbách se u zdi krčily krajáče s čerstvě nadojeným mlékem, v temné komoře se na plochých kamenech chladilo podmáslí. Na stole voněl doma pečený chleba, na který mi kmotřička mazala na prst tlustě žluťoučké máslo. Dneska mě ale od rána bolelo břicho, nejspíš z předchozího popíjení klášterního rybníka. Téměř celou návštěvu jsem proto proseděla na pohovce a srkala čaj z třezalky. Omámená silným odvarem bylinek jsem napůl spící poslouchala, co si babi s kmotřičkou povídají.

Márinka, tak jí babi říkala, tichým, nezvučným hlasem rozebírala, proč se jejich jediný syn, který byl od minulého podzimu nezvěstný, nevrátil z vesnické tancovačky. Letos na jaře, když roztály ledy, se našel uchycený mezi kořeny staré vrby… Objevil ho statkář, když se vracel z pochůzky v lese.

Myslela jsem si: Jak může kmotřička o hrůzné skutečnosti vyprávět s takovým klidem? Na zpáteční cestě, aniž bych se ptala, babi zodpovídala mnou nevyřčené otázky bez protestů.

„To víš, je to strašné… jediný syn a takhle skončil! Nemysli, zdání klame, selka Johanová to od jara nemá v hlavě v pořádku. Starý sedlák si kluka našel sám a sám také došel svého trestu. Nikdy si nešel pro ránu daleko, neměl dobrého slova ani pro Marii, a tomu jejich klukovi jenom ubližoval. Ale nechme spát, co spí. Nesuď, nechceš-li být sám souzen! Někdy pánbůh chodí holt svými cestami… jednou to poznáš sama!“ Babiččina sžíravá filozofie mě svírala neznámou úzkostí a po zbytek cesty jsem raději mlčela.

Babi asi skálopevně věřila, že je bůh všudypřítomný, a modlitba byla pro ni tak samozřejmá jako dýchání. I mě s Viktorem vedla cestou víry, ačkoliv se jí to ne vždy dařilo.

Dokud Viktor navštěvoval školu v obci, ministroval v kostele a na mši si oblékal nádhernou krajkovou rochetu, což jsem mu upřímně záviděla. Jeho víra však nebyla nijak urputná. Než se modlit v kostele, chodil raději hrát fotbal. Měl štěstí. Zdejší farář byl mladý a pro sportovní zábavy všeho druhu, zejména pro ten fotbal měl ohromné pochopení. Fotbalová klání obecní jedenáctky nejenže pravidelně navštěvoval, on se dokonce společně s nimi mnohokrát rozběhl po trávníku.

Klevetná Eulálie, ale i ostatní ctihodné matróny, včetně naší babi, se k jeho poklesku honby za míčem stavěly velmi kriticky. „Floutek je to a ne farář!“ šumělo mezi dámským osazenstvem. Ovšem pouze v zákulisí, nahlas by si žádná nedovolila hlesnout.

Kromě sportovního oddílu byly v obci další dva spolky, hasičský a divadelní. A protože Viktor uměl hrát na klarinet a šlo mu to skvěle, a navíc měl pořádně bujnou fantazii, ochotníci ho několikrát přizvali, aby jim při představeních dělal hudební doprovod. A někdy dokonce dostal i malou roli. Babi přísně dohlížela, aby se ve spolku nenakazil „těmi světskými neřestmi“. Proto nevynechala žádné představení. „Jsem tady, abych zabránila pokušením, která na všechny umělce číhají.“

A mně se to náramně hodilo, protože na představení, kde Viktor účinkoval, mě pokaždé brala s sebou.

Ačkoliv na nás neustále dohlížela, stejně nedohlédla. Zvlášť když jsme odrostli. Stávala se víc a víc bezmocnou proti našim pokusům o dospělost, především vyzkoušet účinky zapovězeného alkoholu anebo neohrabaných pokusů v kouření. Cigarety jsme si opatřili stejně nečestně jako láhve domácího vína. Babi pak neměla nejmenší šanci zabránit, abychom se nespárovali a se svými favority se nelíbali v šeru pod zahradou, kam jsme předtím chodívali na jarní loupeže.

Naše eskapády se odehrávaly v době, kdy jsem se musela nastálo přestěhovat za rodiči do města. Viktor ještě stále docházel k Rézi Wolfové na hodiny francouzštiny a ministroval v kostele, a proto bydlel s babi, dokud nedokončil obecní školu. Já však už od třetí třídy jezdívala k babi jenom o prázdninách.

Ti dva naopak přijížděli za námi do města každou neděli ráno anebo už v sobotu odpoledne. Babi, svátečně vystrojená, s kašmírovým šátkem na hlavě, s ošatkou koláčů a košíčkem čerstvých vajec, a Viktor v nažehlených kalhotách, s otráveným pohledem a napomádovanou patkou vlasů.

Viktorova sláva

Když se Viktor stal studentem gymnázia, zůstala moje obdivovaná babi ve svém klášterním obydlí sama. Viktor studoval výtečně. Mě učení zase tolik nebavilo a raději jsem si četla laciné romány anebo snila o růžové budoucnosti. Tatínek mě jednou přistihl, jak místo učení hltám dívčí románek, a s patřičnou ironií zaútočil na babi, proč mi tenhle brak nosí a dovoluje číst takové slátaniny. Po jeho drsných slovech babi odjížděla zahalená oparem demonstrativního mlčení, s vyčítavě skleněným pohledem.

Viktor chtěl být lékařem a tuhle svou vizi rozvíjel od nejútlejšího dětství a k nekonečné pýše své i naší se po gymplu, navzdory politickým škraloupům naší rodiny, na medicínu kupodivu opravdu dostal.

Až tehdy jsem se dozvěděla ohromující tajemství.

Nejen teta Marta, která zdrhla na opačný konec světa, ale také Viktor byl v naší zvláštní rodině obestřen tajemstvím. Do té doby jsem žila v přesvědčení, že je můj bratr se vším všudy. Ale on se narodil Barboře, druhé z babiččiných dcer! Až do odhalení téhle skutečnosti se o žádné Barboře doma nemluvilo a nikdy jsem ji neviděla. Teprve když měl Viktor zahájit studium v Praze, došlo na odhalení její existence. Že byl Viktor hříchem z Barbořina mládí, to už jsem chápala dostatečně, ale jak se babi podařilo něco takového utajit v malé obci, kde každý koukal každému do talíře, to mi vážně nešlo na rozum.

Dospívala jsem v nelehkých časech padesátých let, kdy musela naše rodina strpět neustálý dohled špiclů. Babi, protože se kdysi narodila do ohromného statku, měla už navždy pro politické vládce punc bohaté selky a když se vdala, tak rovnou i buržoazního vykořisťovatele. Její manžel, můj děda, měl totiž pohostinství s masnou. Zemřel dávno, to byla moje maminka ještě malá, a babi se pro svůj původ, a protože chodila pravidelně do kostela, stala pro úřady buržoazním živlem, a přitom jim vůbec nevadilo, že dědečkova hospoda zbankrotovala dávno před koncem války!

Příbuzenstvo mého táty sice žádné majetky nevlastnilo, natož hospodu, ale zase to byli Němci a nemilosrdné poválečné běsnění většinu jeho příbuzných odsunulo za kopečky – za železnou oponu, jak se tomu tehdy říkalo.

O Martě se doma vyprávěly hotové milostné legendy, ale já už věděla svoje. Jednou jsem vyslechla soukromý rozhovor rodičů konečně až do konce. Marta nezdrhla za žádným hejskem kdoví odkud, jak o ní roznášely vesnické klepny, a jak se mi babi s našimi snažili nabulíkovat, ale zamilovala se do pana Teodora z Prahy, úspěšného majitele firmy na dovoz jižního ovoce a zeleniny. Při znárodnění je stát připravil o veškeré úspory, včetně několika činžovních domů, a Teodor byl za protistátní činnost odsouzen k trestu smrti. Nebýt jeho přátel v zahraničí, kteří mu na poslední chvíli pomohli k útěku za hranice, byl by dávno mrtev. Marta musela kvůli vlastní bezpečnosti urychleně frnknout. Domov opustila bez rozloučení, s vymyšlenou lží o milostném románku s ženatým hochštaplerem. Jen tak mohla od babi i celé rodiny odvrátit hrozbu trestního stíhání. Historka zafungovala, a tak se pro všechny zvědavce stala Marta nezodpovědným dobrodruhem.

Je pochopitelné, že jsem i já pokračovala ve hře na svatosvaté tajemství, instinktivně si uvědomujíc hloubku nebezpečí. Ale teta Marta byla od chvíle, kdy jsem se dozvěděla skutečnou pravdu, mou hrdinkou číslo jedna a jejího Tea jsem si představovala ve stejně slavné roli. Pokaždé když dorazil dopis ze zámoří, kde byly mezi stránkami ukryté cizí peníze, které se pod přísným dohledem tajného dozoru špiclů vyměňovaly za poukázky do zvláštních, komunisty kontrolovaných obchodů, jsem s plnou pusou sladkých žvýkaček snila o modrém oceánu, plném barevných ryb, a toužila navštívit místa, kde lidé vstávají, když jdu spát, a kde v žáru slunce poskakují po loukách místo koček klokani.

Normalizace – Loučení

S Viktorem jsme vždycky bývali skvělí spojenci, což nám vydrželo až do dospělosti.

A tehdy se moje máma, u které jsem předpokládala, že bude žít věčně, během týdne vytratila. Provedla to tak tiše, jak žila; jako by tu nikdy nebyla. A mně teprve tehdy došlo, jak mi bude scházet.

K mojí obrovské lítosti se babi – moje nezdolná amazonka – rozhodla svou Fanynku následovat a také se vrátila domů… jak tomu vždycky říkala.

Stará nesčetné desítky let, usnula ve své posteli s úsměvem na rtech. Tu noc se mi zdálo o malém dítěti v psí boudě a ráno mě zahltil nekonečný smutek. Dětství bylo nenávratně v pánu.

Viktor babiččin pohřeb nestihl. Naskytla se mu jedinečná příležitost, studijní stáž ve Francii. Během jeho studií se komunistům jejich vláda tak trochu vymkla z rukou, a tak si mohl vyřizovat povinná povolení. Smůla byla, že se to dělo právě v době, kdy babi spouštěli do hrobu a zpívali jí „Na pastvinách zelených“. Dostavit se mohl po dvaceti hodinách zpoždění. Trpělivě jsem na něj čekala v pokoji, chladném její nepřítomností, a opět se toulala v končinách, kde zrály jahody, kde vesele ubíhala řeka a kde se po klášterním dvoře proháněl Tomeškovic zablešený Azor.

***

Konečně Viktor dorazil. Otvíral láhev koňaku, kterým jsme připíjeli babi na památku, a ani jeden z nás se nestyděl brečet.

Vytřídili jsme hraničky knih, dopisů a oblečení, přebrali štosy prádla, které vonělo levandulí a mateřídouškou, a domluvili odprodej nábytku i starodávné postele, ve které babi dodýchala.

Raní šero nás zastihlo s pořádnou opicí, a když jsme si slibovali, že se budeme každý měsíc vídat, oba jsme tomu věřili.

Po Viktorově odjezdu, když jsem zůstala v bytě sama, se ozvalo tiché zaklepání. Srdce mi poskočilo a na pouhý zlomek sekundy jsem zadoufala… babi? Ale mezi dveřmi se usmívala Rézi Wolfová a v podpaží svírala objemný balíček.

„To jsem ráda, že jsem tě tu ještě zastihla. Předávat ti to na pohřbu jsem pokládala za nevhodné a Albína, tedy tvoje babička… mě kdysi prosila, že kdyby se s ní něco stalo, mám to dát její Johaně, to jako tobě. Kolikrát mě napadalo, jak mohla vědět, že ji přežiju? Ale nakonec, ona věděla spoustu věcí.“ Rézi se zasmála, jako by tušila moji úvahu o jasnozřivosti mé babi, a vložila mi do ruky kus mojí amazonky, aby se hned potom odporoučela, že na ni čekají její žáčkové. Sama vypadala jako vyzáblá žákyně, ale svoje parlevufráns ani v dobách temna nezradila.

***

Viktor vyjel do světa na zkušenou a tvrdil, že to není napořád. Opak byl pravdou. Výška Eiffelovy věže mu učarovala, přestože si nemyslím, že tohle bylo tím pravým důvodem. Viktor nikdy nedržel jazyk za zuby, a tak mu příležitost zbavit se pout normalizace přišla vhod. Už se nevrátil. Zdálo by se, že všichni skuteční hrdinové naší rodiny pláchli za hranice anebo umřeli.

Přesto mě babi dokázala opět ohromit, dokonce i po své smrti. Tlustou knihou, kterou balíček od Rézi Wolfové obsahoval.

Popsala ji sama, list po listě. Úhledným, písmem v ní roztřídila svůj život do přehledných kapitol. Byly to utišující hodiny… amazonka se v nich ke mně vrátila. A přestože naše osudy byly v mnohém nesrovnatelné, trochu se přece jen podobaly. Zrcadlila se v nich podstata i mé existence. Okno do babiččiny duše bylo i mým oknem a v uších mi opět zněl její rázný hlas. „Nedej se odradit žádným neřádstvem,“ slyšela jsem její oblíbené rčení.

Náš společný kruh se mohl uzavřít.

Kniha druhá

Dětství

Mezihra

„Úžo, kde je můj pejsek?“

„Spinká ve své boudě… je to jeho postýlka. A ty jsi tu teď se mnou, Albínko. Takhle malé děti nespí s pejsky, ale u maminky, víš?“

Dívka se ve skutečnosti jmenovala Růža a na statku sloužila jako děvečka u krav. Ležela zcela posunutá na okraj úzké postele, aby batole mělo dost místa. Holčička se jí ještě několikrát vyptávala na pejska, ale nakonec se k ní přitiskla a usnula. Tvářičky měla baculaté a pod dlouhými řasami se ukrývaly temně modré oči. Hlavičku zdobily tuhé černé kudrny. Než ji vzala k sobě do postele, musela dívenku umýt. Měla špínu všude a bylo zřejmé, že ji nikdo nemyl ani předevčírem. Růženě bylo úzko z pouhé představy, že existují rodiče, kteří se zřeknou svého dítěte, navíc pro chlípné choutky s vypočítavou nánou. Nic jiného si o zdejším sedlákovi a nové selce nemyslela. A právem! Protože kdyby ta potvora měla kousek srdce v těle, přece by se o takovou krásnou holčičku postarala už z pouhého lidského soucitu!

„Jenomže to rozhodně nebude pořádná ženská, a bývalé selce nesahá po kotníky,“ rozčilovala se Růža. „Bývalá selka byla jiná. Všechna čeleď tady ji milovala, to bych mohla každému potvrdit! Na statku sloužím od šestnácti a zanedlouho budu plnoletá.“

Růžena se snažila vymyslet, jak tady bude pokračovat. Ještě před rokem věřila, že si našetří další peníze na svatbu s Lojzkem. Měla radost, že se nemusí vdávat bez koruny úspor. Její Lojzek, vyučený pekař, si plánoval otevřít vlastní živnost. Po své babičce zdědil slušnou sumu a snad tedy, při troše štěstí, uskuteční svůj sen. Bývalá selka pečlivě dbala, aby děvečky neutrácely, a každé z nich ukládala na věno. Dokud žila, na statku všechno šlapalo v jiných kolejích než teď. Statkář Jícha je sice bručoun, ale říká se o něm, že na rozdíl od jiných statkářů v okolí má neobyčejně moderní názory. Asi to bude pravda, protože předloni za ním přijel nějaký moc vysoce postavený člověk, i v hospodě se o tom vykládalo kolik týdnů, nějaký Golben nebo Kolbem? Hospodář s ním domlouval koupi jakéhosi stroje na elektřinu, úplně nového vynálezu. Vážený host obdivoval hospodářovu lipovou alej, chválil ho, jak chytře hospodaří na všech polích, a ocenil vymoženosti, které si na statku doposud zavedl, s přesvědčením, jak dobře všechno zapadá do zvláštností zdejší krajiny, takhle to říkal. Jenomže, zanedlouho potom selka zmokla na pouti v Májové a dostala zápal plic, ze kterého se už neuzdravila a po sotva půl roce zemřela. Dva měsíce chodil hospodář jako tělo bez duše, dokud se neobjevila ona, kvůli které nedodržel ani povinný rok smutku. Nikdo by sedlákovi nezazlíval, že potřebuje novou hospodyni, ale ona se nestyděla lézt za ním do ložnice i za světla, kdy ještě nevychladla prostěradla po předešlé paní. Strkala mu pod nos ty svoje kozy jako pecny a nohy měla věčně roztažený. Od předešlé hospodyně se zásadně lišila. Bavilo ji rozkazovat a cinkot peněz měla snad ještě raději než sebe.

Nejen Růžena, i ostatní čeleď přemýšlela, jak a kam před ní uniknout. Jediný, komu se jí na statku podařilo vlichotit, byl Jícha, v jehož přítomnosti dokázala předstírat dobrou náladu a vstřícnost k nevlastním dětem. Tohle divadlo prokoukl každý. Kromě Jíchy. Kdykoli na něj vyvalila přeplněný výstřih nebo se ocitla v jeho blízkosti, ačkoliv to působilo směšně, choval se naprosto bláznivě a nic jiného pro něj nemělo větší význam. Selka manipulovala s Jíchou podle svých nápadů a navíc ho dokázala obalamutit demonstrativní pracovitostí, čímž Jíchu dokonale přesvědčila, že ostatní jí křivdí – a že Anna, jeho pilná včelička, je pro statek pravým požehnáním.

Hospodář se s ní oženil týden poté, co vypršel povinný termín vdovství. Právě Jíchova svatební noc byla tím, co Růženu přinutilo k rychlému rozhodnutí. Jakkoli malou Albínku litovala, nemohla a nechtěla tady zůstat. Toužila po vlastních dětech, z hloubi duše byla přesvědčená, že bude zaručeně lepší matkou než zdejší hospodář otcem! Ještě téhož roku dala na konci prosince výpověď a odešla.

Kapitola první

„Maminko, povězte mi, kam od nás odešla Růža?“ Neupřímnost toho oslovení mě pálila na jazyku.

„Krucinál, neříkej mi maminko! Nejsem tvoje maminka!“

Jasně že ne, ale stále tu byly okamžiky, kdy jsem toužila vyslovit to slovo – „maminko“ – jako právě teď, kdy jsem se chtěla zeptat, kam od nás odešla Růžena.

„A jak vám mám říkat? Otec si přeje, abychom vás oslovovali ,matko‘.“ Farizejskou otázku nechala Jíchová zprvu bez odpovědi, až poté z ní vylítlo: „Matka nebo hospodyně, mazej k jetelišti pro mlíčí!“

Pohled, kterým na mně ulpěla, měl k lásce a laskavosti asi tak blízko jako já sama ke slovu „maminka“, kterým jsem otcovu ženu v návalu náhlé opuštěnosti počastovala. Zbytečně jsem přešlápla z nohy na nohu, pošilhávajíc po míse, kde trůnilo několik zbylých buchet od včerejší návštěvy. Po jedné jsem vztáhla ruku, ale Jíchová mě okamžitě pleskla.

„Buchtu… ve všední den? Tyhle jsem schovala otci! Tady máš chleba, je to boží dar, pro děti vhodnější, a pamatuj si, já umím dohlédnout, aby se neplýtvalo!“ Při jejím jalovém varování mě na zamýšlenou buchtu přešla chuť a zakousla jsem se do krajíce. V ten samý okamžik do místnosti vstoupil otec a Jíchová mě postrčila směrem ke dveřím, jako když ženeš husu na pastvu: „Tady máš tu buchtu, a vezmi s sebou srp, havěť potřebuje i jetel!“ Poslední věta už postrádala předešlou tóninu vzteku. Otec si sotva všiml mojí přítomnosti a k mému údivu si ženu, která neměla ráda ani mě, ani brášku Vincka, k sobě přitiskl a začal jí sahat na zadek, aniž by se starali, že tu stále jsem.

„Vždyť víš, Václave, snažím se… abys zapomněl,“ ševelila Jíchová do otcova chlupatého ucha. Bylo divné pozorovat jejich tokání a palčivý stud mě nutil rychle se vytratit.

Cestou k jetelišti jsem se zaobírala cukrovou krustou náhodně získaného vítězství, ale i lítostí nad chováním macechy. Od doby, kdy Růža ze statku navždy zmizela, uběhly čtyři roky, a nedávno jsem vyslechla rozhovor jednoho z čeledínů, že je vdaná a narodila se jí dvojčata. Palčivý smutek po Růženině přízni, kterou bych si teď už nedokázala pořádně vybavit, nešel v tu chvíli ničím zahnat ani potlačit. Proto jsem chtěla od své macechy oním hloupě podloudným oslovením vymámit Růženinu adresu. Další marné pokusy adresu získat jsem zavrhla a doufala, že něco vymyslí Vincek. Nedokázala jsem nemyslet na macešino zrádné jednání… nejdřív buchtu zakáže, ale jakmile se objeví otec, změní své chování? Je jako slizký had! Vincek říká, že Andula je vypočítavá mrcha, která nás ze statku vyžene. A náš otec nad tím prý nehne brvou.

Z úvah, jestli je to pravda, mě vyrušilo šustění trávy. Za remízkem se vynořila chlupatá hlava se střapatýma ušima. „Arko, ty tuláku!“ Navzdory výčitce jsem psa láskyplně objala.

Arko byl statný kříženec, podivná směsice několika ras, a nebylo snadné rozeznat vítěznou. Ačkoliv si z otcovy svatby nemůžu nic pamatovat, z mého snu, který mě opakovaně pronásleduje, bezpečně vím, že tehdy jsem sotva dvouletá zalezla do Arkovy boudy a přitulená k jeho kožichu jsem tam usnula. Jediný, kdo mě onu noc hledal, byla Růžena.

Od té doby mi Arko mnohokrát dokázal věrnost a tuhle, když na mě Jíchová zničehonic vyjela, zle na ni zavrčel. Za svou ochranu slíznul výprask koštětem. Ale i já bych se byla v onen moment nejraději vzbouřila vůči té, které mě otec nutí říkat matko! Namísto toho jsem zalezla hluboko do stodoly a brečela tam do umdlení, představujíc si neexistující pomstu.

Když bylo v plachetce dostatek mlíčí a v košíku jetel, pobídla jsem Arka k návratu. Plachetka mě nesnesitelně řezala do ramene a košík táhnul k zemi; každých deset kroků jsem musela odpočívat. Konečně jsem se dovlekla až za humna a u sadu potkala strýce Josefa.

„Albíno… je tohle možné!“ bručel nesouhlasně a s heknutím nadzdvihl košík s jetelem.

Otec už na strýce Josefa čekal před domem, ale on se na něj namísto pozdravu osopil: „Máš rozum, hospodáři? Proč necháte tu slabou holku tahat těžký košík, který i já sotva uzvednu?“

Při Josefových výčitkách se za otcovými zády vynořila Jíchová, která nejspíš v zádveří čekala na správnou chvíli.

„Hlouposti, Václave… nemám čas hlídat každý její krok, a přece jsem jí řekla, ať nejdřív donese mlíčí, a pak až jetel! Jenomže děvenka má svoji hlavu, viď, Albínko?“ Nad tou drzou lží se do mých tváří vkradl rudý nach a neúspěšně jsem pátrala v otcových očích po ochraně anebo alespoň po malém protestu. On však jen suše utrousil: „Bože, vždyť jí neubude.“

Tehdy i strýc Josef pochopil, že s otcem nepohne, a zapomněl, proč vlastně přišel. Rozladěný jeho poznámkou, spěšně odcházel. „To ti tak budeme věřit!“ zaslechla jsem zřetelně. „Možná tetřev hlušec, ale mě neoblafneš, nádhero!“

Strýcova slova mě nečekaně povzbudila. Na rozdíl od otce viděl skutečnost zřetelně.

***

Přesto jsem měla velké štěstí. Otcovy pokrokové názory ho dovedly k rozhodnutí, aby ve jménu svých idejí trval na tom, že jeho děti musí chodit do školy!

Můj o dva roky starší bratr Vincek nejenže uměl číst a psát a nosil si knihy určené pro daleko starší čtenáře, on si na některé záležitosti díky předčasné vyspělosti uměl i vytvořit neobyčejně jasný názor. Bohužel si ho nikdy nenechával pro sebe, což mezi ním a macechou vyvolávalo neustálé spory. Ty se ještě prohloubily, když se Jíchové narodilo dítě, naše nevlastní sestra Anežka. Byla dalším z důvodů, proč Jíchová protestovala, abych nastoupila školní docházku, jelikož ve mně tušila lacinou chůvu.

Svou sestřičku jsem pokládala za roztomilé miminko a hlídat ji mi nevadilo. Ale zároveň jsem toužila chodit do školy. Naštěstí bylo rozhodnuto, že na podzim přece jenom nastoupím školní docházku. Největší zásluhu měl Vincek, který za mne u otce mnohokrát prosil.

Jíchová se svými argumenty neobstála, ačkoliv otce přesvědčovala, že mám pořád dost času naučit se psát a počítat. Svůj pletichářský postoj obhajovala tím, že vedlejší vesnice je daleko a na podzim i v zimě, kdy se brzo stmívá, se může ledacos přihodit!

„Vy jedna lhářko!“ vpálil jí tehdy Vincek. „S Anežkou, to se pipláte, co? Jenom my jsme vaši otroci! Ale jednou vám to spočítám!“

Jíchová by byla Vincka ráda ztrestala, ale pořád ještě byl na statku neomezeným pánem otec. Po Vinckových výhrůžkách si vylévala vztek na čeledínech a děvečkách, ale pokaždé mazaně, s vědomím, že otce přesvědčí jenom díky svým zbraním pod peřinou. Jíchová kolébala Anežku, dusíc se bezmocí, s jakou chutí si ji Vincek podává, a zaklínala se budoucností. „Však já vám ukážu, vy dva pancharti!“ Po svatbě využila všechny možnosti a necítila sebemenší záchvěv studu, že nevlastní děti okrádá nejen o přízeň otce, ale chystá se je připravit i o majetek.

Pouze Václav Jícha se dál bláhově domníval, jaká je jeho žena skvělá hospodyně. Netušil však, že ve správném čase a se správným přístupem se nejen nás, ale i jeho navždycky zbaví.

Vincek pro Jíchovou představoval skutečné ohrožení. Jako prvorozený má přece zákonné právo na statek a každou změnu v uspořádání by musel rozhodnout hospodář. Nejvíc jí zvedala žluč Vinckova posedlost knihami. Pokud nepracoval, neustále si četl. Nenašla způsob, jak mu čtení zakázat, a tak se pouze vztekala, že klukovi je sotva čtrnáct, ale už strká nos (a jak chytře) do věcí na statku. Viděla, že hospodář si ho valně nevšímá, ale není slepý. Nešlo přehlédnout, jak je pyšný na syna, který se snaží jít v jeho stopách. Pokaždé když ji Vinckova vzdorovitost dopálila, klid se jí vrátil s myšlenkou, že jsme pořád ještě děti, a tedy nás má pod kontrolou. A dokud nám přiděluje povinnosti a může ovlivnit hospodářovy smysly, může také rozhodovat o našem osudu. Otec rozdíl v jejím chování k nám, nevlastním dětem, a k vlastní Anežce sotva postřehl – protože o kojence je neustálá péče samozřejmá. K situacím, kdy na nás bývala jeho Anička příliš tvrdá, přistupoval čistě prakticky, soudě, že život se s nikým nemazlí, a proto i děti musí být připravené, že namazanou stranou jim nikdo krajíc nepřihraje. Pokud se kdokoli jiný stal svědkem, jak hrubě se k nám nová hospodyně chová, raději mlčel. Škodolibě se o něm šuškalo, že zhloupnul, hlavně v rozkroku.

Kapitola druhá

Na podzim, v první den školy, jsem si mezi ostatními dětmi připadala příliš veliká, ale nebylo výjimkou začínat docházku později. Řekli mi, že ani já nejsem jediná, kdo je tu starší osmi let. Naše vesnice čítala sotva čtyřicet chalup, z toho pět velkých statků, a oproti rozlehlé obci se školou, s rozsáhlým klášterním komplexem se hodně lišila. Kolem chalup a usedlostí se za každou chalupou táhly malé i velké sady plné jabloní, švestek a hrušní. V našem sadu rostly i dvě mohutné třešně a jedna višeň. Zvlněný reliéf krajiny vytvářel nádherné výhledy do všech stran a z některých míst bylo vidět do končin kilometry a kilometry vzdálených, až k modrajícím se obrysům obzoru. Denně jsme s Vinckem běhali přes dlouhé a svažité louky, okolo lesa, zvedajícího se nad hlubokou roklí do vysoké strže, pod níž přes kluzké kamení klopýtala řeka, zakusujíc se v malebných meandrech do břehů obrostlých vrbinou a olšemi.