HOLKA OD BIG BENU

Copyright © Kristýna Burgerová, 2021

Cover © Leny Vítková, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7319-8

Když je člověk unavený Londýnem, tak je unavený životem – je tam všechno, co můžete od života chtít.

Samuel Johnson

Můj nový domov

Nepředpokládala jsem, že skončím jak krásná pokojská s miliardářem na krku ve stylu žili spolu šťastně až do smrti. To ne! Mizerná práce, hrstka trapných kamarádek, nadváha i deprese, kterou se budu snažit přepít laciným vínem v podkrovní garsonce. Vlastně jsem se na to nepohodlí docela těšila.

Hlavně když se mi rodiče přestanou plést do života a budu stát konečně na vlastních nohách bez všudypřítomných keců a připomínek.

Realita ovšem mým očekáváním tak docela neodpovídala. Zatuchlý barák s nazelenalou plísní na stěnách, kdysi bílou koupelnou s několika opadanými dlaždičkami, o kterou se navíc budu dělit s dalšími deseti lidmi, to jsem si nepředstavovala ani ve svých nejdivočejších snech.

Přetáhla jsem těžký kufr přes práh a rozhlédla se po pokoji. Malá místnost, s jedním velkým, zřejmě netěsnícím oknem, soudě podle nahnědlých zaschlých potůčků pod ním. Šedý závěs, který visel už jen na jednom kroužku. Dvě postele oddělené dlouhým stolem z tmavého masivního dřeva, modrá skříň s bílými úchytkami a laminátová komoda s rozbitým šuplíkem. Pár propálených děr v koberci.

Postel na pravé straně nebyla ustlaná a táhla se podél celé stěny. Tmavě vínová deka s hořčičně žlutými kruhy byla rozhozená tak, jako by z ní někdo právě vstal. Sedla jsem si na druhou postel, tu nepovlečenou. Pružinová péra zašlé matrace se mi zakousla do zadku a vystřelila mě pár centimetrů do vzduchu. Při dopadu se z útrob postele vyvalil oblak prachu. Velkou zažloutlou skvrnu na matraci jsem se snažila ze všech sil ignorovat. Dělala jsem, že tam není, ale ona tam byla a rozjitřila mou fantazii na plné obrátky. Bylo naivní si namlouvat, že předchozí majitel polil matraci čajem nebo pomerančovou limonádou. Určitě se tady někdo pochcal, napadlo mě.

Tak, to byl můj nový domov!

Bydlení po anglicku

Mé motto bylo jasné – vyhýbat se Čechům, jak jen to bude možné, proto jsem si pro výběr svého prvního ubytování zvolila československou agenturu. Na mou obranu, když vás žlutý autobus vyflusne na Victoria Station a vy tam stojíte s vyšívaným květovaným polštářkem v podpaží, brečíte jak malé děcko, že chcete maminku, a kolem vás proudí davy lidí, kteří mluví jinou řečí a jste jim úplně ukradení, tak nějaké vyhýbání se Čechům považuji za čirý snobismus. A v případě, že nevíte, kde složíte hlavu, a nedělá vám dobře představa výhledu na spodní část mostu Tower Bridge a ranní hygieny v Temži, vyhýbat se mermomocí Čechům by byla prostě blbost.

V ošuntělé kanceláři ve východním Londýně mě přivítal neustále přežvykující Radek. Seděl za stolem ve falešném Lacoste polo tričku s krokodýlkem na pravé straně a za pár tisíc měsíčně mi nabídl postel v pokoji ve čtvrti zvané Leyton, která spadala do třetí zóny z devíti, do kterých je Londýn rozdělen. Takhle to nezní tak špatně, ale v českých mírách řečeno, do centra to bylo asi stejně daleko jako z Kladna do Prahy a o téhle vzdálenosti jako rodilá Kladeňačka něco vím. Leyton nepatří zrovna mezi blyštivé čtvrtě plné zbohatlíků. Naopak. Je znám pro své levné nájmy a spoustu přistěhovalců z východní Evropy.

Naivní představa, že se zmůžu aspoň na vlastní pokoj, když ne krásnou garsonku, se rozplynula rychle jako novoroční předsevzetí. Ber, nebo si rychle běž koupit spacák.

Mou peněženku, v které bylo necelých třicet tisíc korun, zeštíhlil Radek na minimum. Musela jsem zaplatit měsíční nájem, depozit, povlečení, deku a polštář. Očekávala bych, že za nevratných šedesát liber budou lůžkoviny minimálně z egyptské bavlny, ale byl to jen obyčejný Primark.

V domě bydlelo kromě mě dalších deset Čechoslováků, asi tolik ke zlepšení mé angličtiny v prvních měsících pobytu. Čeština se mi začala nezvykle zkracovat, používala jsem výrazy jako neviem nebo prečo a za každou větou jsem dodávala slovo kurva.

Patřila jsem mezi ty vyvolené, kteří měli v pokoji i topení. Je teda pravda, že moc často teplé nebylo. V podobných domech hrůzy totiž bývá plyn a elektrika na klíč, což znamená, že někde v domě je umístěna krabička, do které je zapíchnuto něco, co připomíná flešku. V nejbližší večerce nabijete na flešku kredit a hurá rychle do sprchy nebo uvařit.

Zkrátka, nemáš prachy – nevaříš, nerozsvítíš si a zmrzneš!

Mým spolubydlícím o hygienu a nějaké vaření zrovna nešlo, ale k hraní online her, kterým věnovali veškerý volný čas, potřebovali internet, tudíž elektřinu, takže ta se dobíjela často. Plyn bohužel ne. Spánek v čepici, svetru a péřovce byl pro mě novou zkušeností.

Jeden by si řekl, že když v baráku bydlí sedm kluků, kteří dělají na stavbě, bude všude nepořádek, ne-li bordel, ale pokud jste si vzali do vany neopren a žabky, nebylo to s tou špínou tak strašný. A upřímně, po té pochcané posteli, rozkládajícím se jídle v ledničce a plísni ve všech místnostech už vás nic moc zas tak nevyděsí. Ani myš, která se vám občas proplétá pod nohama.

O úklid kuchyně se starala sympatická Petra. Její metoda byla jednoduchá, vyhodila do koše veškeré nádobí, které ve třiceti vteřinách od použití nebylo umyté. Neměli jsme sice talíře ani hrnky, to ale Petře nevadilo, protože měla své vlastní, schované ve skříni, kterou si zamykala.

Obyvatelkou té rozestlané postele byla Slovenka Zuzka, která pracovala jako stážistka v módním domě Alexander McQueen. Padly jsme si do oka a zbytku spolubydlících se snažily vyhýbat. Když po dvou měsících odjela domů, cítila jsem se, jako bych přišla o ségru. Bez příliš velkého nadšení jsem očekávala, koho mi do pokoje šoupnou příště. Agentura byla tak komunikativní, že se mi ani neuráčili sdělit, že už někoho našli, prostě jsem přišla z práce a ona tam byla. A zase Slovenka. Strašně hodná holka, její jediný problém byl, že neuměla vstávat, takže i když šla do práce od jedenácti, budík jí zvonil od pěti od rána každých devět minut až do desíti, než už opravdu musela vstát. Po půl roce mi při zvuku budíku začalo tikat levé oko, proto jsem se rozhodla, že je na čase změnit působiště.

Podruhé jsem byla chytřejší a hledala ubytování přes známý server Gumtree. Na Gumtree najdete všechno od sedačky až po slona.

Bohužel pokoj, který se mi líbil, opět pronajímal Čech – jakýsi Kudr. Jako nepoučitelná naivní blondýna jsem kývla i podruhé. Přece jen pro mě bylo přijatelnější poslat nemalý depozit Čechovi než nějakému Indovi či Pákistánci. Tak jsem mu poslala tři sta padesát liber. Člověku, kterého jsem neznala a našla jeho inzerát na internetu. Slyšíte v tom varování? Máte takový ten pocit, že jsem musela být úplně blbá? Tak to já teď taky. Slíbil mi překrásný slunný podkrovní pokoj ve vzdušném domě s velkou zahradou, oproti které byl Boubínský prales udržovaným městským parčíkem. Dům opravdu vzdušný byl, a to proto, že byl zcela prázdný. Kudr sice nakrásně sliboval, jak do mého příjezdu bude vše zařízené novým ikeáckým nábytkem. Bohužel jediné, co v domě bylo, byla má stará dobrá kamarádka – pročůraná pružinová matrace, asi nějaký český folklór či co.

V tom krásném vzdušném podkrovním pokoji bylo v horké letní dny nedýchatelně, ale když se počasí zkazilo, byla tam neuvěřitelná zima. Topení klasicky opět nefungovalo. Časem panu majiteli odstřihli i elektřinu. Chtěla jsem se odstěhovat, ale ouha, bylo mi oznámeno, že depozit je nevratný, že se musí „probydlet“. A tak jsem nějakou dobu spala na matraci na zemi, bez internetu, ledničky, nádobí či příborů a bez skříně, zato s dvěma horkokrevnými Slováky.

Ti každý den po práci nakoupili pivka, flášu medovýho Jacka a už se pařilo ve velkým. Občas přibyl i kokain, který naši slovenští bratia míchali se seškrábanou omítkou ze zdi. Komu záleží na kvalitě, důležitá byla kvantita. Tvrdě dřeli, tvrdě chlastali, pak se porvali, a nakonec si padli do náruče a v nejbližším rohu usnuli. Druhý den nanovo.

Jednu výhodu soužití s nimi ale přece jen mělo. Paľo strašně rád vařil, takže to byl jediný dům, ve kterém jsem v Londýně netrpěla hlady. Halušky, guláš, bramboráčky, kačena. Když jsem byla dostatečně vykrmená a po jedné hodně divoké party jsem se ráno probudila v pokoji na zemi se steakem v ruce, došlo mi, že ta československá společnost mi zkrátka nedělá dobře.

Dvoutýdenní depozit jsem probydlela tak, že jsem zůstala měsíc a dva týdny bez placení nájmu s tím, že zaplatím později, že zrovna nemám. Stejně později, jako pan majitel sliboval, že přiveze postel a zapojí internet! Odměna za mou pomstychtivost přišla záhy. Kudr mě zařadil na černou listinu nespolehlivých a proradných Čechů žijících v Londýně, a tak někde po internetu koluje mé zločinecké jméno.

S heslem do třetice všeho dobrého a poučena z předchozích chyb jsem se rozhodla hledat bydlení jinou cestou a bez Čechů. Obešla jsem pár domů, které měly různé majitele, vesměs Pákistánce, Indy či Libanonce.

Jsem v Anglii, tak si pronajmu pokoj od Angličanů, řekla jsem si. Smlouvu jsem podepisovala s Angličankou Sharon, kterou už jsem pak nikdy neviděla, místo ní se vynořil

… oh la la… Pákistánec Abidur.

Musím říct, že Abidur byl celkem hajzl. Vyhrožoval nám, že vymění zámky a všechny nájemníky vyhodí ven na ulici. Toto zuřivé jednání v něm vyprovokoval hromadný e-mail, ve kterém jsme si my, nájemníci, stěžovali na fakt, že je nám tak trošku zima a že teplá sprcha by v listopadu čas od času nebyla od věci. Když na nás zavolal policajty, pochopili jsme, že toho chceme opravdu příliš, a stěžovat jsme si přestali.

Sprchovat jsem se chodila do posilovny nebo ke kamarádům.

Začarovaný kruh –
i Harry Potter by se divil

Pro získání práce v Anglii bylo zapotřebí si založit bankovní účet a získat NINko (National Insurance Number), pro založení bankovního účtu jsem potřebovala práci a NINko, čímž jsem se dostala do začarovaného kruhu lží a podvodů.

Pohovor na NINko jsem si zařídila už z Čech, takže hned v den příjezdu, po dvacetipětihodinové cestě, jsem se vydala do JOB centra na domluvenou schůzku. Jelikož jsem anglicky uměla jen počítat od jedné do deseti, vyjmenovat barvy a zeptat se, jak se máš, musím přiznat, že jsem byla celkem nervózní. Na internetu jsem si našla otázky, na které se obvykle ptají. Jak dlouho jsem v Anglii? Jak si budu hledat práci? Jak dlouho plánuji zůstat?

Nevím, jestli dotazník změnili v den mého příjezdu, ale mladý Ind s ručníkem na hlavě, který se mnou dělal pohovor, se mě nezeptal na žádnou z uvedených otázek. Místo toho ho zajímalo, zda jsem vdaná, jestli mám přítele a děti, a taky jestli bych si třeba nevyrazila na skleničku nebo mu nedala své telefonní číslo. Krčila jsem rameny, kroutila hlavou a předstírala, že nerozumím. Za koláče potu, které se mi objevily v podpaží, by se nemusela stydět nejedna moravská hospodyňka. Když mi konečně řekl, že můžu jít, ulevilo se mi. Kdyby byl život film, najednou by se objevil střih a záběr by pokračoval, jak stojím v kuchyni, dělám lívance a kolem mě pobíhá několik poloindickejch dětí a pan Turban sedí za stolem a čte si The Times. Ve filmu jsme nebyli, takže Inda jsem už nikdy neviděla. Číslo si zřejmě opsal z mých papírů a po dobu dvou měsíců mi volal každý den. Vzala jsem mu to jednou, omylem. Vytrvalej byl, to se musí nechat.

Založení bankovního účtu už taková zábava nebyla. Zatímco v Čechách má účet v bance každej puberťák, v Anglii je to běh na dlouhou trať. Dřív bylo zvykem, že si imigranti otvírali účty, pak si vzali půjčku a hupky dupky zpátky do vlasti bez snahy něco splácet, proto nastal problém s otevíráním účtu cizincům. V bance mě přivítala jak jinak než Indka. Většina úředníků v Anglii jsou Indi. V jiných profesích je takřka neuvidíte. Trošku mi to připomnělo lenochodí úředníky z filmu Zootropolis. Ochotní a rychlí jsou indičtí byrokraté stejně.

Indka byla mrzutá, stará a nepříjemná baba s chlupatou bradavicí na nose. Chtěla potvrzení o adrese, pracovní smlouvu, NINko a doklad totožnosti. Práci, tudíž ani pracovní smlouvu jsem neměla, ale jako vždy a všude, když je nejhůř, pomohl strýček Google. Stáhla jsem si smlouvu někoho jiného a v programu malování jsem jen pozměnila jméno a datum. Byla jsem na svůj hackerský kousek vážně pyšná. Indka byla spokojená, že je vše podle předpisů, a já byla spokojená, že mám účet. Teda vlastně dva účty. Běžný a spořicí. Vzhledem k tomu, že jsem neměla ani na toaletní papír, nevím, co bych si asi tak spořila, ale Indka řekla, že to takhle musí být, a zkrouhla mě o dalších čtyřicet liber, což měl být počáteční vklad. V mém případě to byl také vklad první a poslední.

Dodnes si myslím, že za založení každého spořicího účtu získávala nějaké bonusy.

Pár přátel stačí mít

Vždycky mně byly milejší knížky a zvířata. Nikdy jsem neměla sociální dovednosti.

Místo small talku o počasí upřednostňuju trapné ticho.

Na první pohled si každej myslí, že jsem arogantní a nepřístupná, což je zapříčiněno mými povislými koutky. Jakmile ale promluvím, všichni hned změní názor a řeknou si, že jsem zkrátka jen blonďatá dylina.

Když jsem se přestěhovala do Londýna, neznala jsem nikoho. Neměla jsem žádného známého, koho bych mohla požádat o pomoc, kdyby se něco zvrtlo, proto jsem se rozhodla k zásadnímu kroku, a to naučit se komunikovat. Jeden by si řekl, že nejjednodušší bude navázat vztahy s lidmi, s kterými bydlíte. Pokud si ale představujete, jak v malebném domečku viktoriánského stylu bydlí parta mladých lidí, kteří spolu po práci tráví čas v obýváku, společně vaří, sdělují si své radosti a starosti a o víkendu jezdí na výlety, tak radši okamžitě přestaňte koukat na seriál Přátelé!

V prvním domě byly čtyři holky a sedm kluků. Příliš ženských článků škodí, takže jsem byla s rozložením sil spokojená. Předurčovalo to celkem slibný potenciál a přátelské vztahy.

Realita byla ovšem jiná.

Když jsem se vrátila z pohovoru na NINko, místo povlíkání mé nevábné postele a následného úniku do stránek knížky jsem se rozhodla, že se vydám seznamovat.

Obyvatelé domu se shromáždili na zadním dvorku za účelem pravidelného večerního pokouřeníčka.

Byla jsem příležitostný víkendový kuřák. Obvykle jsem si dala jen v pátek večer na disko trysko jablíčkovou slimku a zapila ji zteplalým jahodovým Jelzinem.

Když mi hlouček nabídl ručně ubalenou cigaretu, bylo mi blbé ji v rámci socializace odmítnout.

Málem mě zabila.

„Kristýna…,“ podávala jsem ruku drobné černovlásce a snažila se koutky udržet aspoň ve vodorovné poloze, když ne už zrovna v přátelském úsměvu.

„My už jsme se potkaly, dávala jsem ti heslo na wifinu.“

„Ježiš promiň, jsem tě nepoznala. Ráno jsi nebyla namalovaná,“ myslím, že to byla ta chvíle, když se černovláska rozhodla, že kamarádky nebudeme, a mně došlo, že má proměna z vrčícího pitbula na přítulnou čivavu bude trvat trošku déle.

Ani druhé obyvatelce domu hrůzy jsem nepadla příliš do oka. Nedlouho po kuřáckém dýchánku se ozvalo bušení na dveře mého pokoje, a když jsem otevřela, stál tam blonďatý pidižvík, který šermoval připálenou pánvičkou. Pokud jsem správně přeložila ostravštinu do češtiny, snažila se mi vysvětlit, že po sobě musím umývat nádobí! Nejen že jsem zatím měla problém najít kuchyň, natož pánvičku, ale furt mi bylo blbě po té ubalené cigaretě, takže jsem jí přátelsky zabouchla dveře před nosem. Šla otravovat někoho jinýho.

Nikdy jsem neměla nijak zásadní problém vycházet s mužským pohlavím, takže když se mě jeden spolubydlící zeptal, jestli by si ke mně do pračky mohl přihodit pár svých trenclí, v rámci budování nových vztahů jsem ochotně souhlasila.

Naneštěstí dotyčný byl brán jako hoštický Venca, pro cizí jenom Václav, tudíž horké a žádané zboží, po kterém prahlo srdíčko právě ženských spolubydlících. Kdybych to bývala věděla, v zájmu vylepšení vztahů s ženskými elementy v domě, jasně bych mu řekla, ať si svoje ušmudlané spodky vypere sám, ale protože jsem ještě nebyla v obraze, nejenže jsem mu je taky pověsila, ale ještě jsem se za odměnu nechala pozvat na pivo, čímž jsem se definitivně vyhodila z holčičí party a zároveň vykopala válečnou sekeru.

Časem jsem se naučila kouřit a víc pít, takže se konverzace stávala plynulejší a okruh mých známých v Anglii se úspěšně rozrůstal, zato přátelé z Čech se postupně vytráceli. Z každodenních zpráv se stávaly zprávy jednou za týden, za měsíc, přání k narozeninám nebo k Vánocům a pak už ani to ne.

Pokud žijete v zahraničí dlouho, nemůžete držet krok s tím, co se děje doma. Navíc vám problémy v Čechách najednou připadají banální a nedůležité. Když mě po dvou měsících opustila spolubydlící Zuzka, bylo mi smutno a já si nedokázala představit, jak bez ní budu fungovat, a na pár dní mě její odchod vykolejil. Časem jsem si zvykla, že Londýn je přestupní stanicí a že lidé do mého života přicházejí a zase z něj odcházejí. Nemělo smysl se na někoho příliš vázat.

Bez peněz do Londýna nelez

Londýn je údajně třetím nejdražším městem světa a bez peněz se toho mnoho dělat nedá. Po zaplacení bydlení a týdenní karty na metro, která stála tolik jako pronájem garsonky na Kladně, mi nezbyly prakticky žádné peníze a já musela rozmýšlet nad každou utracenou librou. Zjištění, že jsem nechala doma pyžamo, přesto patřilo mezi ta příjemná. Bezcílné courání městem jsem mohla vyměnit za londýnskou přehrabávačku zvanou Primark. Bohužel jsem záhy zjistila, že nejlevnější flanelové pyžamo s britskou vlaječkou a nápisem I love London stojí šest liber. Stejnou cenovku však měly jehlové leopardí kozačky, a tak přišla takřka Sophiina volba. Vzala jsem rozum do hrsti a zhodnotila, že nejlepší bude vyřadit nějaké tričko na spaní, a koupila jsem si boty. Později jsem se přesvědčila, že jsem jako vždy udělala správné rozhodnutí, protože jsem si je nevzala ani jednou a při posledním stěhování jsem kozačky i s originální cedulkou věnovala na charitu. Po své nepříliš rozvážné investici jsem si dala stranou čtyřicet liber, abych měla z čeho zaplatit lítačku na další týden. Důmyslně jsem je schovala pod matraci, v domnění, že je tak neutratím. Za zbývající peníze jsem udělala nákup potravin na dva týdny. Nejsem kouzelnice, ale věřím, že ani Hermiona Grangerová by z těch pár liber nevykouzlila lepší meníčko. Kuskus, několik konzerv tuňáka, fazole v rajčatové omáčce, majolka, toastový chleba a čaj. K snídani jsem servírovala toast pomazaný majolkou a k obědo-večeři byl kuskus s tuňákem a fazolemi. Možná se vám zdá, že je to celkem slušná dávka sacharidů, ale i tak jsem za měsíc a půl zhubla šest kilo. Nebojte se to vyzkoušet, je to levná dieta, která opravdu funguje. Vím, nezní to zrovna vábně, ale s omezeným rozpočtem a v kuchyni bez nádobí se toho moc vykouzlit nedalo. Kuskus stačilo zalít horkou vodou. Zásadní výhodou bylo, že jsem se nemusela zamýšlet, co si koupím k jídlu, když jsem stále kupovala to samé. Nenáviděná otázka Co mám dneska vařit? přišla až o mnoho let později.

Kdo mě zná, ví, že bych si mohla podat ruku se strýčkem Skrblíkem a za pět liber bych přeplavala Temži, to vše ovšem platí pouze do té doby, než uslyším lahodné šumění a ucítím nahořklou chuť zlatavého moku. Z prvního piva na žízeň a z druhého na chuť se vyklubal úprk domů. Ne, že bych měla po dvou pivech dost a šla si lehnout, ale již v dobré náladičce a s mottem žijem jenom jednou jsem se rozhodla vyzvednout si peníze v mé tajné schovce. Matraci jsem odhodila do rohu a následoval zběsilý běh zpátky do hospody. Omámená Londýnem a nově nabytou svobodou, bez řečí typu V kolik přijdeš? a Kdo tam bude? jsem pařila do brzkých ranních hodin.