Text © Ladislav Špaček, 2013, 2021

All rights reserved

Photo © Nadežda Ťavodová, 2013, 2021

Cover Photo © Robert Tichý, 2021

ISBN 978-80-242-7507-9

ÚVODEM

Etiketa... to slovo zní dnes někomu možná trochu zastarale. Představíme si ctihodného ceremoniáře prezidenta Masaryka Jiřího Gutha-Jarkovského, jak se vztyčeným prstem mentoruje a volá po dobrých mravech, a říkáme si – co nám může tenhle upjatý pán, který formuloval základy společenského chování před sto lety, ještě říct? Ale to je omyl – etiketa je navýsost aktuální a nezbytná potřeba společenského, osobního a profesního úspěchu. Manažer, který se neumí obléct přiměřeně situaci a prostředí, který se neumí správně představit, podat či přijmout ruku, který neumí konverzovat tak, aby byl příjemným společníkem, který při obědě sní obchodnímu partnerovi jeho pečivo, protože neví, který talířek s pečivem je jeho, který prezentuje tak, že obecenstvo po pěti minutách usne, nemůže být úspěšný.

Tato kniha by měla být dobrým rádcem a průvodcem po všech situacích, které mohou manažera, makléře, finančního poradce nebo obchodního zástupce v profesním a společenském životě potkat. Seznámíme se s pravidly chování v byznysu a ve společnosti, zjistíme, jaké je nejvhodnější oblečení pro obchodní i společenské příležitosti, jak se správně představit, komu ruku nabídnout a čí ruku přijmout, jak správně stolovat, v čem spočívá tajemství úspěšné prezentace nebo jak přesvědčivě obhájit dobré jméno firmy v médiích. Dobrý manažer roste příležitostmi. Abyste je mohli využít, potřebujete spolehlivého průvodce; držíte ho v ruce. Neočekávejte ovšem, že přečtením knihy získáte erudici pro špičkovou pozici ve firemním managementu. Tu si budete muset vybudovat sami, ale tato kniha vám v tom pomůže, provede vás úskalími nejistoty a hledání, dá vám dostatek informací k tomu, abyste našli cestu k úspěchu.

BYZNYS ETIKETA

ETIKETA V PROMĚNÁCH ČASU

ETIKETA JE PŘEDPOKLAD ÚSPĚCHU V PROFESI I OSOBNÍM ŽIVOTĚ

Člověk je tvor společenský a pohybuje se ve společnosti jiných lidí od narození do smrti. A etiketa je soubor norem, které se historicky vytvořily tak, jak se utvářela lidská společnost, aby pomáhaly obrušovat hrany, o které bychom se v mnohačetném lidském setkávání vzájemně zraňovali.

Pracuji pro desítky společností světových jmen a vidím před sebou mladé muže a ženy na prahu jejich životní kariéry. Vidím, jak mladý muž kolem třiceti dokonale rozumí autům nebo počítačům a tato znalost ho katapultovala do pozice obchodního ředitele firmy. A tento mladičký obchodní ředitel, který byl dosud v nejlepší restauraci v pizzerii v okresním městě, letí do Londýna na obchodní večeři, při které má uzavřít byznys v hodnotě třeba šedesáti milionů liber. Začíná přemýšlet: „Jaký oblek si mám vzít, musím mít černý, nebo stačí šedý? Musím mít šněrovací boty, nebo stačí moje pohodlné mokasíny? Budu umět představit svoji partnerku? Budeme čtyři, kdo začíná? A což teprve prostřený stůl, sady příborů, sklenic, nádobí, tady jsou ty kleštičky na ty… ,svině klouzavý‘, který rohlík je můj, ten vpravo, nebo ten vlevo…?“

Uznejte, že zahájit obchodní večeři tím, že sním rohlík svému partnerovi, to není, pravda, šťastný začátek. A můj obchodní partner, Angličan, který v té restauraci prakticky bydlí, protože tam chodí odmalička, si říká buď: „Ó, to je noblesní společník! Jak je bezvadně oblečen, jak perfektně představil svoji partnerku a jak dokonale stoluje, ale hlavně, jak nenuceně konverzuje, protože to všechno tady na stole je pro něj naprostá samozřejmost. Tak s takovým partnerem se chci setkávat co nejčastěji.“ Anebo si taky může říct: „To je ale buran, odkud ten chlap přijel? Co to má na sobě? Neuměl ani představit svoji společnici, snědl mi rohlík… ne, s takovým člověkem se vážně nechci už nikdy vidět a raději to setkání ukončím co nejdřív.“ A náš mladý manažer nemá ani příležitost předvést svému společníkovi, jak dokonale rozumí těm počítačům nebo autům, kvůli kterým přijel, protože jeho partner s ním nebude chtít sedět u stolu. Nabídka produktů a služeb na trhu je natolik široká a pestrá, že si klient může vybrat milejšího obchodního partnera, zběhlejšího v konverzaci, stolování a společenském chování.

Důležité kritérium pro rozhodování, kterou firmu si nakonec vyberu, je, jak příjemná bude půlhodinka při kávě nebo hodina při obědě, kterou se svým obchodním partnerem strávím. Jedině zdvořilostí, vybraným chováním a znalostí pravidel etikety získáváme komparativní výhodu oproti ostatním konkurentům.

ETIKETA ODRÁŽÍ VZTAHY MEZI LIDMI, PROTO SE PROMĚŇUJE

Vztahy mezi lidmi nejsou v lidských dějinách neměnné, proměňují se a vyvíjejí. Vyvíjí se celá lidská společnost a tak, jak se mění její hodnoty a preference, mění se i pravidla pro vztahy mezi lidmi. Etiketa není Pythagorova věta, která platí dva a půl tisíce let stále stejně, a to jak v Saúdské Arábii, tak v Británii. Přesto od počátků lidstva jsou některé hodnoty pevné a neměnné – třeba úcta ke stáří, ochrana žen a nedotknutelnost dětí. Ale kromě těchto základních kamenů, na kterých stojí civilizační hodnoty všech národů, států nebo náboženství, se celé spektrum lidských vztahů proměňuje podobně jako právo, ekonomické systémy, móda a estetická kritéria.

JAK SE PROMĚNILA ETIKETA OD DOBY KLASIKA JIŘÍHO GUTHA-JARKOVSKÉHO

Když se mne lidé ptají, kde hledat vzory pro obnovení kultury společenského chování po desetiletích neúcty k jejím pravidlům, musím upozornit, že nemusíme pátrat v zahraničí. My přece máme bohaté kořeny etikety z doby první republiky, položil je Jiří Guth-Jarkovský a jeho dědictví si musíme vážit. Ale pozor, jeho normy jsou sto let staré, Guth-Jarkovský je legenda a legendy patří do historie. Jiná byla role ženy v jeho době, jiné bylo postavení dětí, jinak vypadal prvorepublikový podnikatel a jinak vypadá dnešní manažer. Etiketa se vyvíjí a od doby Gutha-Jarkovského prošla společnost – a tedy i etiketa – velkou proměnou. Žena má stejné postavení jako muž, moderní společnost oplývá širokým spektrem společenského života, změnilo se oblékání, chování, společenské akce, vztahy na pracovištích. Přibyla řada nových prostředí, ve kterých se musí soudobý člověk orientovat. Současné knihy o etiketě už musejí zahrnovat kapitoly, jak se chovat na jachtě a na golfu, na hromadných zájezdech do zahraničí, jak korespondovat e-mailem a esemeskami, jak komunikovat online, jak se obléci na garden party, co znamená dress code smart casual. Etiketa se musí „updatovat“, podobně jako jazykovědci musejí do pravidel gramatiky a pravopisu vnášet to, co přináší moderní doba – přejatá slova z jazyka výpočetní techniky, větší úspornost vyjadřování, vyšší toleranci k odchylkám od tradiční normy –, jinak by jejich příručky ztratily kontakt se současným životem. Už nebudeme trvat na fraku nebo na kravatě v restauraci a na večírku, protože život si vynutil změny.

CO SE DNES MĚNÍ A PROČ, CO NÁM ZŮSTALO Z DŘÍVĚJŠÍCH TRADIC, CO VYMIZELO

Někdo hovoří o úpadku mravů, mnozí jsou pesimisté, když hodnotí současný stav chování mezi lidmi. „Dnešní mládež je nevychovaná, mlaská při jídle, nevstane, když vstoupí dospělý, skáče do řeči a nemá k ničemu úctu.“ Nepřipomíná vám to něco? Tyto povzdechy jsem slyšel už od svého otce a ten je jistě slyšel od mého dědečka. O svém synovi si to myslím taky. Ta slova pronesl Aristotelés ve 4. století před naším letopočtem… Stejně jako jazyk nebo móda i etiketa spěje k jistému zjednodušování, k větší ležérnosti. Už nenosíme složité fraky, ale běžný oblek nebo smoking, muži odložili vesty, dvouřadové obleky, psí dečky, hodinky na řetízku, šle, podvazky na ponožky, klobouky. Seznamování je jednodušší, žena už nemusí – tak jako ve staré Anglii – dát ze vzdálenosti několika metrů úklonou hlavy muži svolení, že ji smí pozdravit. Manažerka může pozvat na oběd obchodního partnera, a může za něj dokonce zaplatit; to je skvělý pokrok, který muži rádi ocení.

Co nám zůstalo, je galantní chování vůči ženám (i když americké rovnostářství s feministickými prvky by nás rádo připravilo i o tuto tisíciletou tradici), a zejména nejvyšší pravidla etikety, to je ohleduplnost, empatie, takt. Pravidla se mohou měnit, ale tyto tři základní hodnoty etikety budou stát vždy nad nimi.

Americká básnířka Ella Wheeler-Wilcoxová píše na začátku 20. století:„Etiketa je jen jiné jméno pro laskavou mysl. Člověk, který by řekl: ,Neznám etikety,‘ ani si neuvědomuje, že vlastně praví: ,Neznám zdvořilosti ke svým bližním.‘ Avšak naštěstí je stále mnoho lidí dychtivých pomoci jinému a prokazovati drobné zdvořilosti, jež zahřívají srdce a povzbuzují ochablého ducha. Etiketa a zdvořilost jsou slova souzvučná.“

MODERNÍ POJETÍ ETIKETY – NESMÍ NÁS SVAZOVAT, ALE OSVOBOZOVAT

Mnozí lidé považují etiketu za svazující soubor protokolárních norem, který nás omezuje. Naopak, znalost pravidel etikety nás osvobozuje a dává nám příležitost se projevovat přirozeně. Když usedám ke stolu s člověkem, který neumí pořádně stolovat a nemá vytvořeny společenské návyky, vidím na něm, jak je nervózní. Neví, jak sedět, co s ubrouskem, co s rukama, jak držet příbor, sklenici, jak jíst to či ono, co se smí a co ne. Kde je pak lehkost konverzace, volnost v chování? Já na pravidla stolování naopak vůbec nemyslím, mám je zažita tak, že s naprostou samozřejmostí beru do ruky příbor, sklenice nebo ubrousek a mohu se plně věnovat okouzlování svého protějšku, ať už je to předmět mého obchodního, nebo čistě privátního zájmu... Mohu se chovat díky znalosti pravidel stolování naprosto uvolněně a nenuceně.

Znám-li pravidla, a to platí o jakékoli životní situaci, třeba o návštěvě exotické země nebo řízení auta, mohu se chovat uvolněně a přirozeně.

SLUŠNOST JE ČLOVĚKU VROZENÁ, ZDVOŘILOSTI SE MUSÍME UČIT

Jiří Guth-Jarkovský řekl, že slušnost je člověku vrozená, zdvořilosti se musíme učit. Ano, slušnost je elementární výbava z doby raného dětství, z rodinné výchovy, ze školy, z odezírání chování jiných ve společenském styku. Zdvořilostí myslí Guth-Jarkovský vyšší stupeň poznání norem etikety. I například pokrývač, který nikdy nenavštěvoval žádný kurz společenského chování, by měl v tramvaji uvolnit místo starší ženě. Začíná to už na pískovišti – už tam vidíme, které dítě bude mít ostré lokty v životě a které bude řešit konflikty konsenzem a pozitivně. A taky vidíme, jak je maminky vedou. Jak jedna říká: „Nepůjčuj mu ten kyblíček, má mít svůj!“ a druhá řekne: „Půjč mu ten kyblíček, ty si s ním teď přece nehraješ.“ Nastupoval jsem do tramvaje a přede mnou už stála na schůdcích maminka s asi šestiletým chlapcem. Vedlejšími dveřmi nastupoval starý dědeček o holi a já jsem si všiml, že v tramvaji je jediné volné místo. Vtom slyším, jak maminka šeptá chlapečkovi: „Rychle, rychle!“, tedy ať ti to místo ten dědeček nezasedne... Nepřeji té mamince nic zlého, ale předpokládám, že její syn jí tu bezohlednost, ke které ho vede, jednou vrátí.

Pro návštěvníky společenských akcí, pro politiky nebo manažery, kteří jednají se svými partnery doma i v zahraničí, je pouhá slušnost málo, ti musejí postoupit o stupeň výš, ke zdvořilosti. Proto se musíme v etiketě vzdělávat jako v každém jiném oboru, a tento je navíc důležitý v každém okamžiku našeho života.

CO SE ZMĚNILO V POSLEDNÍCH DESETI LETECH?

přestává se nosit vesta k obleku

téměř vymizela dvouřadová saka, kdysi dominující prvek pánského šatníku

kravata už není nutná ani do dobré restaurace, na večírky, do malého divadla

už neplatí, že dokonalý muž musí být hladce oholen

ženy vyrážejí do společnosti stále častěji bez punčoch

pánské džíny už nejsou tabu na večírky, muzikály, lehčí múzu

i v interiérech muži mohou mít šály (čepice ovšem ne)

manžetové knoflíčky se už nemusejí nosit jen ke kravatě

odvážnější muži provokují barevnými ponožkami i k obleku

i ženy zvou muže na večeře, ba dokonce i zaplatí

praktické šle byly nahrazeny páskem

některé ženy nevyžadují galantnost ze strany mužů

neformální oděvy převažují nad obleky

snižuje se počet společenských akcí ve smokingu a dlouhých šatech

klasické kabáty, převlečníky a pláště jsou nahrazovány prošívanými bundami

outdoorový a casual outfit se stává univerzálním pro veškeré akce během dne

ETIKETA, PŘEDPOKLAD ÚSPĚCHU

Etiketa v tradičním pojetí znamenala nekonečný soubor předpisů a pravidel, která museli účastníci společenských akcí dodržovat, aby byli považováni za ctihodné dámy a gentlemany. V průběhu 20. století se protokol a etiketa zjednodušovaly a spěly ke stále větší uvolněnosti a neformálnosti. Změnilo se oblékání – ve druhé polovině století muži odložili fraky a ženy krinolíny a šaty s „honzíkem“ na zadní části těla. Nejvyšší variantou večerního oblečení se stal smoking, vlastně prostý oblek s lesklými klopami, a splývavá přirozená večerní toaleta. Vymizely žakety, stresemanny, muži začali odkládat šle, vesty, dvouřadové obleky. Jak vypadal velkouzenář za první republiky a jak vypadá manažer nadnárodní firmy dnes? Rozdíl je nebetyčný. Ale nemusíme chodit tak daleko, vzpomeňme, jak vypadal podnikatel na počátku devadesátých let: bílé ponožky, fialové sako, mokasíny se střapečky, ohrnuté rukávy saka... Tahle uniforma brzy vzala za své.

Kontakty s Evropou nás zakrátko naučily, jak by měl vypadat manažer, aby nebudil posměch, ale důvěru a byl respektovaný u klientů a veřejnosti. Oblékání bylo to první, co se v podnikatelském světě zlepšilo. Muži si záhy osvojili základy dress code a začali se přizpůsobovat vyspělým zemím. Dnešní manažer si v ničem nezadá se svým protějškem z Říma, Paříže nebo Londýna, má perfektní oblek, skvělou košili, značkovou kravatu, dobré boty.

Horší to bylo s kontaktními situacemi, kdy se lidé potkávají, zdraví se, představují se, podávají si ruce a konverzují. Ale i v této oblasti nás život naučil jisté zběhlosti. Častá frekvence byznys kontaktů a společenských styků vedly ke zdokonalování dovedností při kontaktních situacích. Za časů našich rodičů bylo společenských příležitostí málo. Dnes má každý manažer spoustu příležitostí se seznámit, představit se, podat někomu ruku.

Nejobtížnější oblastí etikety zůstalo stolování. To proto, že z devadesáti procent stolujeme doma, tedy tam, kde se tradují rodinné zvyky, které jsme zdědili po svých předcích. Naučili jsme se držet příbor od svých rodičů, ti od našich dědečků a babiček – a ti přece v mládí ještě jedli lžící... A když s touto rodinnou výbavou jedeme do Londýna na obchodní večeři, může se snadno stát, že v prvním kole prohrajeme. Málokdo chce sedět u stolu s člověkem, který srká polévku, drží příbor jako tužku, sklenici uchopí za tělo místo za stopku, dá si ubrousek za krk, přesně tak, jak to činil jeho dědeček. Pak se nemůžeme divit, že si zahraniční klient vybere distingovanějšího a příjemnějšího dodavatele produktu nebo služby, nabídka na trhu je přece obrovská. Nedělejme si iluze, že ohromíme klienta výjimečností své nabídky, portfolio produktů a služeb je standardizované, všechny nabídky jsou v podstatě stejné, liší se v nepostřehnutelných detailech, konkurence je obrovská a klient si může vybrat z mnoha možností. To hlavní, čím si můžeme klienta získat, není obsah naší nabídky, ta je přece podobná jako nabídky ostatních firem, ale osobní kouzlo, příjemné vystupování, šarm a nenucené chování. Pokud klienta přesvědčíme, že jsme natolik sympatickými společníky, že se bude těšit na další setkání s námi, máme vyhráno; nabídka je vedlejší, důležitější je osobní vztah, který se nám podaří vytvořit. „Slušnost nic nestojí, ale může přinést velké zisky jak jednotlivci, tak firmě,“ prohlásil americký milionář B. C. Forbes.

Jak dosáhneme obliby u klientů? Dokonalou znalostí pravidel etikety a komunikace. Předpokladem úspěchu obchodního jednání je bezvadné oblečení, perfektně zvládnuté představování a podávání ruky, umění konverzace a pak kultivované stolování. Ale to je stále málo, na manažera, politika, makléře a obchodníka, kteří jsou denně ve styku s klienty, klademe vyšší nároky. Musí z něj vyzařovat osobní kouzlo, musí být příjemný, sympatický, ohleduplný, taktní a vnímavý, musí hovořit kultivovaným a srozumitelným jazykem, musí umět prezentovat nabídku nebo svůj program co nejpřitažlivěji.

Byznys etiketa je specializovaná oblast etikety (jinak široké disciplíny zahrnující královský a diplomatický protokol, společenskou etiketu a chování ve všech myslitelných prostředích a situacích), zaměřená na oblast obchodních styků, na kontakty s klientem, na dosažení úspěchu v byznysu ve prospěch firmy, kterou reprezentujeme. Vyvinula se ze sociálních kontaktů specializovaných na obchod, úřední styk, firemní život.

TROCHU HISTORIE

Etiketa se zrodila už v pravěku, kdy bylo jasné, kteří příslušníci kmene budou sedět blíž ohni a dostanou lepší kusy masa a kteří budou sedět dál a žvýkat šlachy. Nezapomeňme na rytířskou kulturu 12. a 13. století, jež vypěstovala model galantního rytíře, který se dvoří dámám. Po středověkých myslitelích, kteří si uvědomovali význam slušného chování pro vývoj společnosti, jako byl třeba Erasmus Rotterdamský, dal etiketě nový impulz francouzský král Ludvík XIV. Říká se, že slovo „etiketa“ můžeme připsat jeho zahradníkovi. Ten, když zakázal rozverným párům dovádět na pěstěných trávnících ve Versailles, napíchal do trávníku cedulky se zákazy a příkazy, a od germánského „sticken“ (napichovat) se přes starofrancouzské „estiquette“ vyvinulo slovo „étiquette“, etiketa. Tyto cedulky byly vlastně instrukcemi pro chování dvorské šlechty. Proto je slovo „etiketa“ homonymum, slovo stejně znějící se dvěma odlišnými významy. Druhý možný výklad původu slova etiketa je pravděpodobnější: za významnými hodnostáři u dvora chodil ceremoniář s cedulkou se jménem dotyčného šlechtice, protože tehdy nebyly celebrity běžně známy z médií. Dvorská šlechta byla dlouho nositelkou nejvybranějších mravů.

Ludvík XIV., zvaný „král Slunce“, byl považován téměř za boha a tomu odpovídala i složitost ceremoniálů na jeho dvoře. Propracovaná pravidla definovala například i uléhání do lože a vstávání. Bylo zavedeno takzvané malé uléhání, při kterém určení šlechtici (na tuto poctu se čekalo celé měsíce) sňali králi svrchní šat a spodní košili a další hodnostáři krále omyli v koupeli, a takzvané velké uléhání, které už znamenalo doprovod na lože, asistenci při modlitbách a další procedury. Vstávání mělo podobně složitý a ceremoniální průběh. Ludvíkovi XIV. vděčíme i za pravidla zasedacího pořádku nebo za uvedení kravaty mezi oděvní prvky pánského šatníku.

Pro německy mluvící oblast je klasikem etikety právník z Hannoveru Adolf Franz Friedrich Ludwig, svobodný pán von Knigge (1752–1796), autor 454stránkového díla O jednání s lidmi. Rozšířil myšlenky osvícenství a lidských práv na vztahy mezi lidmi a stal se autoritou nového myšlení, ovlivněného svobodou člověka v duchu ideálů Francouzské revoluce. Jeho jméno se stalo pro Němce symbolem etikety do té míry, že všechny německé knihy o etiketě se jmenují Knigge (Der Neue Knigge, Der Grosse Knigge a podobně).

Další zásluhy o rozvoj pravidel etikety a protokolu má diplomacie, zvláště britská a francouzská. Ústup šlechty ze slávy přenesl těžiště společenského života na měšťanské a podnikatelské vrstvy; tím ovšem prudce vzrostl počet lidí, kteří se „ve společnosti“ začali pohybovat. Důsledek se projevil brzy: pravidla, u dvora velmi striktní, se začala postupně uvolňovat, aby byla přístupná i širším vrstvám. Na rozvoj etikety mělo velký vliv vytvoření rozsáhlé střední vrstvy v Británii, zvané „English gentry“. Zahrnovala nižší šlechtu, panstvo, obchodníky a podnikatele, kteří zbohatli především z obchodu, odborná povolání a farmářství. Tato stále mocnější třída získávala rozhodující vliv na veřejný život, politiku a hospodářské poměry v zemi. Nová elita přebírala sice některé aristokratické způsoby života (zámecká sídla, hony, způsob oblékání), ale žila již moderním, občanským stylem. V 18. století se ujal pro příslušníky této vrstvy výraz „gentleman“. Gentlemani se stávali vzorem celé společnosti, jejich mravy, životní zásady a styl oblékání jim příslušníci ostatních vrstev záviděli.

Říká se, že když jedna služebná požádala krále Jakuba I., aby jejího syna povýšil mezi gentlemany, král jí odpověděl: „Lorda bych z něj udělat mohl, ale gentlemana z něj udělat nedokážu.“

Za dob Ludvíka XIV. se pravidla vybraného chování vztahovala jen na úzkou vrstvu společenské elity, která obklopovala krále ve Versailles, proto mohla být tato pravidla tak složitá. Nosily se komplikované oděvy, kurtoazie byla velmi obřadná, prováděly se úklony, rozmáchlá gesta, bylo přesně stanoveno, co může či nesmí příslušník té které šlechtické vrstvy. A urození se všechny tyto zásady učili už od malička.

Když jsem se ptal britské královny, co bylo na její výchově nejtěžší, tiše mi vyprávěla: „Nebyly to genealogie vládnoucích rodů nebo stolování, ale představte si, že když mi byly asi čtyři roky, už mě postavili do kouta, panstvo se v místnosti živě bavilo, a já jsem tam musela celé hodiny stát a usmívat se.“ „Cože, usmívat se?“ podivil jsem se upřímně. Pak mi to došlo. Co dělá britská královna, kdykoli ji vidíme? Stojí a usmívá se. To je hlavní náplň její pracovní činnosti. Pak k tomu přidali úklony, pukrle, oblékání, podávání ruky, stolování, konverzaci, společenský protokol, diplomatický protokol, královský protokol, a až to všechno uměla, mohla se klidně ujmout vlády.

Po Francouzské revoluci, kdy šlechtu nahradilo měšťanstvo, se společenská

pyramida rozšířila. Do společnosti začalo chodit mnohem více lidí, pravidla chování se tedy musela přiměřeně zjednodušit. V 19. století už společenský život nebyl zdaleka jen výsadou šlechty, ale plesy, restaurace, zábavy, salony již navštěvovali i příslušníci střední třídy. Už se nenosily složité úbory jako za Ludvíků, třičtvrtěmetrové účesy, jaké mívala Marie Antoinetta, gesta nebyla tak obřadná, nosily se občanské oděvy (frak, stresemann, žaket, smoking), chování bylo civilnější. A někdy až zavánělo odporem ke šlechtickým okázalým manýrům – to v době, kdy monarchie začala v Evropě nahrazovat republikánská forma vlády.

Vývoj pokračoval směrem k demokratizaci společenského života a ke stírání rozdílů mezi vrstvami. Dnes jsme u samé základny pomyslné společenské pyramidy: „do společnosti“ chodí prakticky každý. Kdo nebyl na podnikovém večírku, v divadle, v restauraci, na promoci příbuzného? Masový vstup všech sociálních a profesních vrstev do společenského života znamenal další zjednodušení a rozkolísání pravidel etikety. Na druhé straně účast nejširších vrstev na společenských akcích se odráží v kultivaci těchto vrstev, protože lidé musejí přemýšlet, co si oblečou, jak představí sebe a svého partnera, zda umějí správně podat ruku a náležitě stolovat. Společenské akce navíc začali navštěvovat stále mladší lidé a ti mají ke konvencím principiálně podezíravý vztah. Zdálo by se, že všechna pravidla, která ještě ctili naši dědové, přestala platit. Přesnější vysvětlení je, že se strohá pravidla etikety 19. století přizpůsobila novým vrstvám společnosti, které je také začaly užívat, a změně životního stylu.

Etiketa je soubor norem chování mezi lidmi, proto se proměňuje, jako se mění lidská společnost a vztahy mezi lidmi. Společenským proměnám se pravidla etikety přirozeně přizpůsobují, ostatně stejně jako právo nebo jazyk, vztah k manželství, postavení dětí a žen ve společnosti. Nebudeme hořekovat nad úpadkem mravů, protože už nenosíme šle nebo cylindr. Jsme svědky procesu zjednodušování pravidel etikety tak, aby byla přístupná všem, protože společenským životem dnes žijí doslova všichni. Francouzské výrazy na pozvánkách jsou postupně nahrazovány českými, složité úbory, jako frak či žaket, byly nahrazeny jednoduchým smokingem, ba i dvouřadový oblek ustupuje pohodlnějšímu jednořadovému, luxusních restaurací s krásnými ubrusy a látkovými ubrousky, se spoustou příborů, talířů a sklenic ubývá, protože jsou nahrazovány jednoduchými restauracemi typu bistra, ve kterých se většina lidí cítí lépe, volněji.

Typickým rysem chování dnešního člověka je větší neformálnost než dříve. Lidé se seznamují méně obřadně, rychleji si začínají tykat, komunikují daleko pružněji a přirozeněji prostřednictvím elektronických médií než formálními dopisy. To vede ke sbližování lidí, kultur, k překonávání formálních bariér. Moderní etiketa respektuje společenské změny a nebrání se jim, nemůže uzavřít život do fraku jako do pevného krunýře. Ale pozor, na druhé straně by tendence ke zjednodušování pravidel a ležérnosti mohla při nekontrolovatelném průběhu skončit u šortek v Národním divadle. Proto se píší učebnice etikety, aby se v nich zafixoval současný vývojový stupeň pravidel, a tím se přibrzdilo jejich další rozvolňování. Etiketa se vyvíjí stejně jako se vyvíjí lidská společnost, etiketa jen odráží stupeň jejího rozvoje, úroveň, většinový vkus. Autoři knih o etiketě nevytvářejí normu, ta existuje ve společnosti, knihy ji jen zaznamenávají, a tím ji konzervují a stabilizují.

Podobně jako Pravidla pravopisu a učebnice gramatiky uchovávají současný stav jazykové normy. Přitom se ovšem jazyk bude dále vyvíjet a příští vydání Pravidel nebo mluvnice tyto změny odrazí, ale opět je budou na nějaký čas stabilizovat. Jazykovědci tomuto procesu říkají „pružná stabilita“; totéž platí i o pravidlech etikety.

Je pravda, že vývoj jde tak rychle kupředu, že s sebou odnáší i užitečné věci. Muži velmi rychle odložili dvouřadové obleky a vesty, protože je svíraly, a většina mužů nechápe, že etiketa znamená sebeodříkání, omezení pohodlí, což ženy balancující na lodičkách vědí odmalička. Dvouřadové obleky dokonale ukryly nápadné bříško a svou uzavřenou náprsenkou vyvolávaly dojem vyšší společenské úrovně než běžné jednořadové obleky. Nemohly se rozepnout, protože měly přední díly větší a na jejich nositeli by vlály. Jednořadové sako se dá rozepnout jednoduše, a tak dokonce spousta mužů ani neví, že rozepnout si ho můžeme jen v neformální situaci, určitě ne na pódiu… Občas mi někdo vytkne, že s tím něco neudělám. Pak se musím smutně usmát. Ano, je mi to taky líto, ale nemám kromě svých knih, televizních pořadů či přednášek žádný nástroj, jak dodržování pravidel etikety vymáhat. Když uvidíte, jak někdo drží špatně vidličku, nemůžete na něho zavolat policii. Tedy můžete, ale oni nepřijedou. Ani městská. A co kdybych nařídil všem, že od zítřka se vracejí fraky? Ne, ani jazykovědci nemohou dělat nic se zjednodušováním jazyka nebo se záplavou anglicismů, jazyk si žije svým životem, protože ho denně užívá deset milionů lidí. Přesto nesmíme rezignovat, jazyk i etiketa nás spojují s našimi předky a s budoucími generacemi, kterým normy v nějaké podobě předáme.

HIERARCHIE SPOLEČENSKÝCH ÚROVNÍ

Když si v pravěku sedal bojovník na místo vyhrazené jeho pozici v družině, dával tím najevo, že ví, jaký je jeho společenský význam ve vztahu k ostatním příslušníkům kmene. Ve společnosti si nejsme všichni rovni, tady nám ústava nepomůže. Někteří lidé jsou společensky významnější, jiní v poměru k nim méně významní. Kategorie významnosti jsou obecně známy.

Významnější jsou:

žena

starší

nadřízený (host, klient, VIP, ústavní činitel, veřejná autorita)

Zdá se, že je to snadné, kategorie jsou jen tři. Čertovo kopýtko se skrývá v určení, kdo kam patří, není-li to na první pohled zřejmé (a těch složitějších případů je většina). Chceme-li ve společnosti uspět, musíme umět rychle rozpoznat, kdo je společensky významnější a kdo méně, a z toho vycházet při všech úkonech, které nás čekají: podávání ruky, představování, usazování u stolu, vcházení do dveří a podobně. Jak si ovšem poradíme při „konfliktu principů“? Stojím-li se svým nadřízeným a přichází žena, koho mám představit komu jako prvního? Nebo jsem-li žena a vítám se se starším mužem – nabídnu mu ruku, nebo budu čekat, až to udělá on? Funkce i věk jsou relativní, jediným pevným bodem je žena. To je znak neměnný, nezpochybnitelný a na první pohled jasný, navíc historicky ověřený. Další dvě kategorie jsou hodně relativní: Kdo je to vlastně „nadřízený“? Vedoucí oddělení? Ředitel odboru? Náměstek, nebo sám generální? Funkce je ten nejméně významný ze všech tří principů, protože jako jediný je pomíjivý; dneska náměstek, zítra referent... Nadřízeného nadřadíme ženě až od úrovně ministra, teprve tam ženský princip ustoupí. V protokolárním styku s ústavními činiteli a diplomaty platí jejich nadřazenost vůči ostatním osobám, proto představujeme hlavám států, předsedům vlád, ministrům, velvyslancům a církevním hodnostářům všechny ostatní, muže i ženy bez ohledu na věk. Samozřejmě záleží i na prostředí. Na pracovišti platí hierarchie pozic, funkcí, není důležitý věk ani pohlaví. I starší žena je společensky nižší než její mladší ředitel.

Ve všech ostatních sporech o prioritu vítězí žena. Už tisíc let má ve společnosti výjimečné postavení a pravidla etikety s ním počítají. Žena měla ovšem v dobách Gutha-Jarkovského paradoxní postavení: sice se jí všichni ukláněli, ale současně se nemohla ve společnosti samostatně pohybovat bez doprovodu garde nebo manžela. Dnes má žena rovnocenné postavení s mužem, ale to muže nezbavuje povinnosti projevovat prvky galantnosti všude, kde je to jen možné. Platí tedy, že dospělá žena má vyšší společenské postavení než dospělý muž. Někdy proti sobě stojí padesátiletý muž a pětadvacetiletá žena a řeší, kdo je společensky významnější, aby si mohli podat správně ruku, představit se, nabídnout si tykání. Není co řešit, je to žena. O kolik by musel být muž starší, aby převážila jeho společenská významnost nad ženou? O patnáct? Devatenáct? Třicet šest let? Kdepak, nenajdeme žádné exaktní číslo (ostatně, jak bychom je zjišťovali), neexistuje. Máme před sebou dva dospělé lidi, jeden z nich je žena a druhý „jen“ muž.

V praxi se setkáme ještě s předností vyplývající z domácího prostředí. Hostitel je obvykle ten, kdo vítá, nabízí ruku k pozdravu, usedá jako první, začíná

jíst jako první, zahajuje a ukončuje setkání. Výjimku tvoří VIP návštěvy (ústavní činitelé, velvyslanci), pak i na území úřadu nebo firmy dáváme přednost hostu. Přednost mají ještě další kategorie: cizinci proti domácím, cizí lidé vůči našim přátelům nebo příbuzným. S cizími se zdravíme jako s prvními, s domácími a s přáteli až nakonec.

Jdeme-li s manželkou a její přítelkyní do divadla, pomůžeme do kabátu nejprve přítelkyni, pak teprve manželce (přítelkyně je náš společný host, my jsme oba „domácí“).

Ženě, staršímu, nadřízenému či hostovi prokazujeme čest tím, že je máme stále po pravé straně (na ulici, v divadle, v autě), že když je uvádíme do míst jim neznámých, vcházíme tam jako první, a naopak jim dáváme přednost při vstupu do míst běžných a známých, představujeme jim jako prvním ostatní osoby, usazujeme je na nejpohodlnější místa u stolu a podobně.

PŘEDSTAVOVÁNÍ

První situace, kdy pravidlo o společenské významnosti využijeme, je představování. Společensky významnější se musí jako první dozvědět, s kým má tu čest, proto se jako první představuje muž ženě, mladší staršímu, podřízený nadřízenému. Muž řekne své jméno, žena řekne své a nabídne muži ruku. Stejně postupuje třetí osoba, která představuje: nejprve představí muže ženě, pak ženu muži. Ti pak už nemusejí opakovat svá jména, stačí říct jen „těší mě“ nebo „jsem rád, že vás poznávám“.

Součástí představování je ovšem i vzájemné potřesení rukou a tady pozor: jestliže se jako první představuje méně významná osoba (muž), ruku podává nejdříve společensky významnější osoba (žena). Ten, kdo se představuje, musí přemoci svoje nutkání spolu s vyslovením jména nabídnout ruku, nezbývá mu než vyčkat, až mu ruku nabídne jeho protějšek, obvykle v okamžiku, kdy se představuje také.

Ve staré Anglii bývalo zvykem, že když se na ulici setkala žena se známým mužem, musela mu nejprve ze vzdálenosti deseti kroků lehkou úklonou hlavy dát najevo, že ji smí pozdravit. Muž pak mohl k ženě přistoupit a říct: „Dobré odpoledne, madam,“ ona odvětila: „Dobré odpoledne, pane,“ a případně mu nabídla ruku.

Při představování vyslovíme zřetelně svoje jméno a příjmení, v tomto pořadí. Opačně se z evropských národů představují jen Maďaři, ti uvádějí nejdřív příjmení a pak křestní jméno. Vyslovení křestního jména je důležité i proto, abychom poskytli našemu protějšku čas připravit se na zapamatování si našeho příjmení. Představujeme-li se sami, neuvádíme tituly, jen funkci, je-li to důležité. Jestli nás představuje třetí osoba, obvykle uvádí tituly, oba představující si pak už říkají jen své jméno. Pokud jménu nerozumíme, neváháme se hned zeptat, jak správně znělo. Čím déle necháme nedorozumění ležet mezi námi, tím bude trapas nakonec větší. Britové se neostýchají svá jména hláskovat, aby jim je nikdo nekomolil.

Představují-li se navzájem dva páry, představuje vždy muž nejprve sebe a pak svoji partnerku (on je méně významný, proto jeho jméno musí padnout dřív). Společensky méně významný pár začíná, nejprve muž představí sebe, pak partnerku, pak muž společensky významnějšího páru představí sebe a pak svoji partnerku. Jak to bude s podáváním rukou, si vysvětlíme níže.

Představujeme se vždy vestoje, muži si zapnou sako. Ženy sice mohou sedět, když se jim představuje muž, ale představování je silnější akt než pouhé podání ruky, u kterého žena běžně zůstává sedět. Raději by měla vstát, zvlášť kdyby se jí představoval starší muž, a vždy, když se seznamuje se ženou.

Když někdo přichází do společnosti, je na hostiteli, aby ho představil ostatním. Je-li společnost malá, třeba tři lidé, může ho představit každému zvlášť, ale při větším shluku lidí je lepší upoutat pozornost a představit příchozího hromadně všem. Ten se pak vmísí do společnosti a individuálně si potřese rukou s těmi, se kterými se setká.

Představování má jednu ošidnost, na kterou málokdo pamatuje. Nestačí totiž říct jen jména obou osob stojících proti sobě – na tom se nedá postavit konverzační základ pro small talk, který by měl následovat. Smyslem představování je přece vytvořit předpoklady k rozvinutí konverzace, proto ten, kdo dvě osoby představuje, musí o každé z nich říct pár zajímavostí, které poslouží k navázání rozhovoru, třeba jaké má koníčky nebo odkud host přijel či kam se chystá, čím vyniká a podobně. Představují-li se dva lidé sami, pak musejí osvědčit víc konverzační obratnosti. Měli bychom začít obecným tématem prostředí, v jakém se nacházíme, nebo jaký je náš vztah k hostiteli, odkud se známe, a pomalu se tak dostávat k profesím a zálibám. Odhadneme, zda náš protějšek hraje golf nebo hokej, se ženou probereme děti, cestování, dovolené.

Pamatujme také na to, že VIP osoby se nepředstavují a také je nepředstavujeme. Říkat manželce ve společnosti „To je pan prezident“ by mohlo vzbudit podezření, že žena dostala vycházku z ústavu a po akci ji tam pojedeme vrátit.

PODÁVÁNÍ RUKY

V celém civilizovaném světě se dnes v obchodních a politických kruzích běžně zdraví podáním ruky. Podání ruky se vžilo jako gesto, které demonstruje, že nemáme v ruce zbraň a přicházíme v míru a přátelství. Navíc dlaň je nejcitlivější plochou ruky, vnímáme její teplo, vlhkost, stisk, tím se lidé sbližují více než úklonou hlavy.

V některých zemích se ve společenském styku setkáme s odlišnostmi. V jižní a jihovýchodní Asii se lidé zdraví bezkontaktně, ze vzdálenosti několika kroků sepnou ruce a úklonou hlavy se pozdraví starodávným pozdravem „namaste“. Naopak, Maorové na Novém Zélandě se zdraví tak, že si přiloží čelo na čelo a dotknou se nosy.

Existují zhruba čtyři typy osobních zón, které se projevují i při podávání ruky:

na konečky prstů – nejvzdálenější kontakt, typický pro chladné Seveřany, Skandinávce, Angličany

na zápěstí – střední vzdálenost, běžná ve střední Evropě, Německu, u nás, v Americe

na loket – těsná blízkost, charakteristická pro státy jižní Evropy, jako je Itálie, Španělsko, Portugalsko, Řecko, jižní Francie, dále pro Jižní Ameriku

na rameno – prakticky bez distance, tak se zdraví kromě již zmíněných Maorů hlavně Arabové, objímají se, líbají na tváře, drží se za ruce (samozřejmě máme na mysli muže, ženy stojí opodál a zdravíme je jen úklonou hlavy, mnohé uhnou očima, aby se naše pohledy nesetkaly)

Budeme-li na obchodním jednání ve Španělsku, nemůže nás překvapit, že podání ruky bude provázet poplácávání po ramenou, stisk ruky oběma rukama, přátelské objetí kolem ramen. V Norsku se s takovým přivítáním patrně nesetkáme.

Ruce si nepodáváme přes překážku, například přes stůl nebo „do kříže“ s dalším párem. Přátelské gesto, jakým je podání ruky, doprovodíme úsměvem a pohledem do očí. Muž při podávání ruky vždy stojí; sedí-li, vstane. Nestačí se jen nadzdvihnout a s přihrbeným tělem naznačovat, že tohle je maximum, co jsem „kvůli vám ochoten udělat“. Musíme stát zpříma. Nepodáváme ruku obsluhujícímu personálu, číšníkům, pokojským, vrátným. Ne že bychom si jejich práce nebo jich osobně nevážili, ale jejich role je jiná, a tak s podáním ruky nepočítají, zbytečně bychom je uváděli do rozpaků. Přijdeme-li ovšem do naší oblíbené restaurace, kde si tykáme s číšníkem, ruku mu podáme, jsme přece spíš známí, snad i přátelé.

Nepodáváme ruku v situaci, kdy náš protějšek jí nebo nese něco, co by musel s obtížemi přemisťovat, aby mohl naši ruku přijmout. Mimochodem, to je častý obrázek na recepcích a rautech, kdy s účastí sledujeme pár, který si nese plné talířky a sklenice ke stolu, když tu se objeví bonviván, který páru nabízí ruku, a uvádí ho tak do neřešitelné situace. V takovém případě máme právo ruku odmítnout. Učiníme to s omluvným úsměvem, gestem ukazujícím na plné ruce a s formulací, která naznačuje odložení procedury pozdravu – ještě se uvidíme. Přijdeme-li pozdě ke stolu při společné večeři a všichni už mají polévku na stole, nezdravíme každého zvlášť, jen hromadně pokyneme na pozdrav, omluvíme se a usedneme na svoje místo. Kdybychom nutili hosty, aby nám podávali ruce, museli by muži vstávat, ubrousky by jim padaly na zem, kravaty by si namáčeli do polévky, kroutili by se za stolem, protože by nedokázali tak rychle odsunout židli, a to by vyvolalo spíš rozladění než radostné reakce ze shledání s námi. Ruku si nebudeme podávat s muslimkami, ani ortodoxní židovka nám ruku nepodá.

Ruce podáváme často, proto silně vnímáme různé odchylky od přirozeného podání ruky, například když nám někdo podá ruku jako leklou rybu. Stisk ruky má být krátký, pevný, nemá trvat déle než vteřinu. Nevhodné jsou familiární doprovodné projevy – stisk předloktí druhou rukou, poplácávání po zádech, dlouhé, až nekonečné třesení rukou, které uvádí partnera do rozpaků. Vůči ženě je takový postup zcela nemístný a místo přátelského pozdravu ji zaskočíme zjevným obtěžováním.

Ruce při pozdravu musejí být čisté, nepodáváme ruku v sádře nebo v lyžařské rukavici. Lidé, kteří pravou ruku nemají nebo mají místo ní protézu, si zvykli podávat levou ruku převrácenou dlaní, takže ji můžeme přijmout pravou rukou. Setkáme-li se s takovým člověkem, bez ohledu na společenskou významnost necháváme na něm, aby si vybral, jak nás chce pozdravit, my se přizpůsobujeme. Žena má při podávání ruky jisté „úlevy“: může podávat ruku vsedě a v rukavici, pokud je součástí večerního úboru, venku i v kožené nebo pletené rukavici. Ovšem bude-li podávat ruku stejně nebo společensky výše postavené ženě, raději také vstane, aby nebudila zdání nadutosti. Svlékne-li si starší žena svou rukavici, mladší žena to musí udělat také. Muži si mohou v třeskutém mraze stisknout ruku v rukavici, ale pokud si ji jeden začíná svlékat, musí to udělat i ten druhý.

Při návštěvě amerického prezidenta George W. Bushe na Slovensku se odehrála původně nenápadná scénka, která ovšem měla – jak to bývá – mediální dohru. Americký prezident přistával v Bratislavě za tuhého mrazu, a tak si už v letadle oblékl nejen kabát, ale i rukavice. Při vystupování si nevšiml, že slovenský prezident Gašparovič si rukavici sundal, a tak došlo ke stisku, který zaregistrovali fotoreportéři, a v detailu pak média dokládala, jak si počíná americký prezident dominantně a slovenský naopak submisivně.

Potí-li se nám ruce, nosíme v pravé kapse kapesník, do kterého si dlaň vždy před podáním ruky nenápadně otřeme. Řekneme-li v pravé kapse, je zřejmé, že vždy podáváme ruku pravou, byť jsme leváci. Je pravda, že se leváci mohou cítit diskriminováni, ale ve věci společenských konvencí rovnost neplatí. Leváci si mohou přizpůsobit cokoli, co se netýká ostatních osob, třeba uchopí příbor opačně, ale ruku musejí podávat pravou a stůl jim prostíráme jako většinovým pravákům.

Společensky významnější nabízejí ruku jako první. Společensky významnější osoba musí mít právo sama rozhodnout, s kým si rukou potřese a s kým nikoli. I dnes bychom měli k ženě přistupovat obezřetně a vyčkávat, zda nám nabídne ruku. Totéž platí o starším a nadřízeném. Na pracovišti podává ruku jako první nadřízený, a to i ženám a starším mužům, třeba když je vítá ve své kanceláři. Ředitel podá ruku vedoucí odboru. Mimo pracoviště, na koncertě nebo v divadle, je ovšem společensky významnější žena, proto nabízí ruku jako první ona. U mužů to neplatí, v divadle i starší podřízený vyčká, až mu ruku nabídne šéf.

Vraťme se ještě k představování ve čtyřech a doplňme je podáváním rukou. Jako první se představuje muž méně významného páru, pak představuje svoji partnerku. Významnější muž představí sebe a pak svoji manželku. Jak je to s podáváním rukou?

Udělejme si nejdřív žebříček společenské významnosti celé čtveřice:

žena významnějšího páru

žena méně významného páru

muž významnějšího páru

muž méně významného páru

Nejde-li o páry s členy královských rodin, pak je první v pořadí žena společensky významnějšího páru, a to i tehdy, jestliže její osobní význam je zanedbatelný, ale její partner je významná osobnost. Na ženu přechází význam jejího muže, proto manželka generálního ředitele může být mladší než choť referenta z účtárny, a přesto bude ve čtveřici jedničkou.

Z pořadí vyplývá, že nejdříve významnější žena (1) podá ruku druhé ženě (2), pak jejímu muži (3). Méně významná žena (2) podá ruku významnějšímu muži (3) a ten nakonec nabídne ruku svému protějšku (4).

Pokud se ovšem z obou párů někteří znají, bude postup jiný. Dejme tomu, že na firemním večírku se potkají dva kolegové se svými manželkami, se kterými se navzájem ještě neznají. Pak je nejpřirozenější, že se nejdříve pozdraví oba muži, kteří se znají, a představí si navzájem své partnerky. V tom případě nejdříve nabídne ruku muž významnějšího páru (3) druhému muži (4). Méně významný muž představí svou partnerku (2), významnější žena (1) jí podává ruku, pak jejímu muži (4). Mezitím významnější muž představil svou ženu. V okamžiku, kdy si žena (1) třese rukou s protějším mužem (4), uvolňuje se dráha mezi významnějším mužem (3) a méně významnou ženou (2), ta (2) tedy podává ruku významnému muži (3) a vítání je u konce. Zdánlivě to připomíná rébus, ale v praxi to tak složité není. Nejdůležitější je určit, který pár je společensky významnější, pak máme pořadí jasné a podle výše popsaného modelu proběhne představování a zdravení. Společensky významnější pár je ten, kde se vyskytuje nadřízený, dále ten starší (rozhoduje obvykle stáří muže) nebo ten, který se přijde představit; pak se sám prezentuje jako méně významný, protože se představuje jako první.

Co uděláme, když jsme společensky významnější a někdo jako první podává ruku nám? Budeme předstírat, že ji nevidíme, nebo nezdvořáka opravíme? Ne, naopak, co nejrychleji ruku přijmeme, a uděláme-li to bez váhání a bezprostředně, možná si toho ani nikdo kolem nás nevšimne. To je naše poslání ve společnosti: prokazovat ostatním dobro, a jestli se někdo jiný dopustí chyby, uděláme vše pro to, abychom mu pomohli chybu napravit. Podávání ruky a představování je příležitost pro společenské karamboly a trapasy, proto si je nekomplikujme víc, než je nutné. Nepřemýšlejme dlouho nad pořadím, jestli se sejde šest lidí na recepci a mají si podat ruce. Je-li ve skupině někdo zřetelně významný, u toho si na pořadí dáme pozor, ostatní už pozdravíme podle toho, kdo stojí blíž a kdo dál. Čím rychleji tuto proceduru provedeme, tím lepší pocit z ní budeme mít. Jestli se během zdravení a představování vyskytnou pauzy, váhání a opravy, tak je to špatně, byť bychom dodrželi správné pořadí. Když usínáme a vzpomínáme si na to, jak jsme si podávali ruce a kdo co udělal, tak je to obvykle spojeno s nějakým trapasem. Pokud si vůbec nevybavíme, v jakém pořadí jsme si ruce podávali, tak to bylo v pořádku.

Někteří samozvaní strážci pravidel etikety, obvykle „hyperkorektní“ muži, mají hloupý zlozvyk opravovat druhé. Například přicházejí k páru, jehož muž radostně napřáhne ruku, aby se pozdravil s kamarádem, ale on ji ostentativně pomine, případně s dovětkem „dáma má přednost“ (první chyba – urážlivá neomalenost), a podá ruku ženě (druhá chyba – žena je významnější, ruku by měla nabídnout ona). A to i tehdy, když ji dosud nezná a měl by jí být představen (třetí chyba – špatné pořadí úkonů). Jestliže už vidíme napřaženou ruku, neřešíme pořadí a stiskneme ji. Někoho ve společnosti opravovat je hrubá necitlivost, to si nedovolí ani šéf protokolu Buckinghamského paláce.

LÍBÁNÍ RUKY A LÍBÁNÍ NA PŘIVÍTANOU

Titulek by měl být v uvozovkách – „líbání“, protože vlastně nejde o polibek, jen o jeho naznačení.

Nejen u klasické šlechty, ale i mezi mladými muži se stále udržuje zvyk políbit dámě ruku. V některých zemích, třeba ve Francii, Španělsku, Jižní Americe nebo v Polsku, kde jsou silné aristokratické tradice, musí být žena připravena i na tuto variantu pozdravu. Jakmile tedy žena cítí, že muž její nabídnutou ruku nestiskl, ale uchopil ji jen za konečky prstů a otáčí si ji hřbetem ruky nahoru, neklade odpor a podvolí se mužovu záměru. Muž ruku jen mírně nadzvedne, nezvedá ji ke svým ústům, naopak sám skloní hlavu a svými rty se přiblíží k ruce dámy. Pozor, jen přiblíží! Ruky se ve skutečnosti nedotkne; jeho rty se zastaví nad hřbetem ruky (vzdálenost je libovolná) a napřímí se. Jeho oči směřují k očím dámy..., pokud to její výška dovolí. Žena při políbení ruky nesnímá rukavici. Jestliže muž políbí ruku jedné z dam ve společnosti, musí tak učinit u všech ostatních v hloučku dam, nemůže si vybírat, kterou poctí víc a kterou méně. Jiří Guth-Jarkovský připouštěl líbání ruky jen vdaným ženám, dnes by nám toto pravidlo zamotalo hlavu.

Něco jiného je polibek na přivítanou. Obvykle máme již zavedený okruh osob, se kterými se zdravíme líbáním. Jakmile ovšem v širší společnosti vycítíme, že by ženě, se kterou se takto obvykle vítáme, nebyl polibek příjemný, okamžitě ho nahradíme potřesením rukou. Poznáme to obvykle podle toho, že nám žena nabídne ruku, navíc s nápadně větším odstupem než jindy. Všimneme-li si, že nás zdraví „na delší ruku“, nebo dokonce při našem pohybu směrem k ní udělá nepatrný pohyb tělem dozadu, okamžitě upustíme od snahy ženu políbit, byť jsme na to při jiných příležitostech byli zvyklí. Třeba jí tak důvěrný pozdrav připadá v daném prostředí nevhodný, to musíme respektovat. Společenské políbení je, podobně jako líbání ruky, jen náznakové gesto. Ve skutečnosti nejde o políbení v pravém slova smyslu, jde jen o náznaky doteků, maximálně lehké doteky tváří. Rty se do akce vůbec nedostanou a uslyšet při tomto pozdravu, stejně jako při „políbení ruky“, hlasité mlasknutí je znamením společenského selhání. „Líbáme“ se obvykle na obě tváře. Jsou dvě možnosti, jak se pozdravit ve společnosti polibkem na tváře: buď si nejprve podáme ruce jako při běžném pozdravu a pak se k sobě nakloníme, nebo se uchopíme vzájemně za předloktí a naznačíme polibky na obě tváře. Líbání na rty je ve společnosti nevhodné, patří do soukromí a jen mezi lidi sobě nejbližší.

Společenský polibek je běžný v jihoevropských státech a v Jižní Americe, tam je iniciátorem polibku muž. Vrhá se na ženu s neodolatelným temperamentem a ta nemá úniku. Nemusí jít o přátele, tak se zdraví i obchodní partneři při druhém nebo třetím setkání. Zde nemá žena žádnou možnost obrany, aniž by nevyvolala rozladění a nepochopení. Netýká se to jen žen; v těchto zemích se ani muž neubrání bouřlivému objetí, poplácávání po zádech, stisku ruky oběma rukama a jiným projevům přízně.

PRVNÍ DOJEM

Představování a zdravení je obvykle součástí prvního setkání, ať už pracovního, nebo společenského. Důležitou roli při něm hraje první dojem. Nikdy nemáme druhou šanci udělat první dojem. Všichni si vybavíme mnohé situace, kdy jsme se s někým setkali poprvé, nebo první příchod na nové pracoviště, do školy. Naší ambicí by mělo být působit na své okolí příjemně, důstojně a sympaticky a dodržovat pravidla společenského vystupování. Budeme-li dodržovat pravidla etikety, budeme mezi lidmi oblíbeni, rádi se s námi budou setkávat, klienti nás budou vyhledávat; pokud je nebudeme uplatňovat, budou se nám lidé vyhýbat a omezovat setkání s námi. Proto bychom si měli osvojit pravidla pro představování a zdravení v různých kombinacích, abychom se neuvedli trapasem. Pamatujme na zapnuté sako, utaženou kravatu, zdvořilý postoj. Mezi atributy prvního dojmu patří také upravený zevnějšek, vůně, čistota, a především úsměv.

OSLOVOVÁNÍ

Oslovujeme tak, jak si dotyčný přeje. To zjistíme z formulace, kterou se nám představí, nebo z vizitky. Je-li na ní titul, budeme oslovovat titulem. Představí-li se nám domáckou formou jména (Honza, Gábina), dává najevo, že chce, abychom ho takto oslovovali. Pak to respektujme, i kdyby nám to připadalo nezvyklé, zvlášť jde-li o společensky významnější osoby.

Všechny dospělé ženy oslovujeme „paní“. Je vyloučeno, abychom pátravým pohledem zjišťovali, jestli žena má snubní prsten, nebo odhadovali podle věku, jestli by už mohla být vdaná. V obchodním a úředním styku oslovení „slečno“ zcela vynecháme. Oslovení „slečno“ užíváme v běžném občanském styku, v obchodě, na ulici, v sousedských vztazích. Slečna přestává být slečnou, když se vdá (ani po rozvodu už se nevrací k oslovení „slečno“), když se stane matkou (společenská prestiž mateřství ji vynese do kategorie „paní“) a když získá akademický titul (neříkáme „slečno doktorko“, ani když paní doktorka ještě není vdaná).

Oslovujeme nejvýznamnější funkcí. Podle čeho si vytvoříme jejich pořadí, jestli jich dotyčný má víc? Podle pravidla, že víc je funkce volená než funkce jmenovaná.

Například pořadí nejvýznamnějších ústavních činitelů je následující: na prvním místě je prezident republiky (je volen, a to občany), dále předseda Senátu (je volen svou komorou, Senát stojí v pořadí na druhém místě, protože je to „horní“ komora, má vyšší věkový limit, vrací zákony sněmovně a na rozdíl od Poslanecké sněmovny je nerozpustitelný), následuje předseda Poslanecké sněmovny (je volen svou komorou, ta je na třetím místě, neboť má volební období omezeno čtyřmi lety, pak se rozpouští a volí se nová sněmovna) a poslední je předseda vlády (je „jen“ jmenován prezidentem). Toto pořadí stanovil už před sto lety první ceremoniář prezidenta Masaryka Jiří Guth-Jarkovský podle francouzského diplomatického protokolu.

K různým účelům, jako ke stanovení zasedacího pořádku při banketu, přijetí představitelů státních orgánů ve firmě nebo v úřadu, v mezinárodních vztazích a podobně, potřebujeme stanovit hierarchii představitelů státních institucí v daleko širším pojetí.

Oslovování VIP

Klasický diplomatický protokol člení VIP (very important person) do tří kategorií:

VIP, jejichž autorita pramení z mocenského postavení (ústavně, politicky, jinde i rodově)

VIP, jejichž postavení pramení ze společenské pozice (veřejné autority, vědci, bývalí politici, veřejní činitelé)

VIP známí věhlasem (umělci, sportovci)

Vedoucí představitelé nejvyšších úřadů, zastupitelských orgánů a justice se souhrnně označují jako ústavní činitelé. To jsou ti, kteří jsou výslovně jmenováni v Ústavě: prezident republiky, členové vlády, Senátu, Poslanecké sněmovny, Ústavního soudu a další. Mezi VIP patří ale i další osobnosti. Některé požívají vážnosti ve veřejnosti z titulu své funkce (velvyslanci, bývalí prezidenti a premiéři, významní světoví podnikatelé, špičkoví manažeři velkých firem), jiné proto, že jsou něčím zajímavé pro média, a proto jsou veřejně známé (majitelé velkých společností, spisovatelé, představitelé dobročinných společností, ale i herci, modelky, televizní moderátoři, ba i královny krásy) – ty označujeme jako celebrity. Budeme-li se pohybovat v této úrovni kontaktů, nebudeme muset řešit, kdo je společensky významnější – budou to samozřejmě VIP. V každém kulturním okruhu je postavení VIP jiné. Britského následníka trůnu nebo dánskou princeznu nerozlišíme od běžných občanů, kdežto k thajskému králi se i premiér země blíží po kolenou.

Kompletní protokolární hierarchie ústavních orgánů

prezident republiky

předseda Senátu Parlamentu ČR

předseda Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR

předseda vlády

předseda Ústavního soudu

předseda Nejvyššího soudu

místopředsedové Senátu, Poslanecké sněmovny, vlády, Ústavního soudu, Nejvyššího soudu

členové vlády ČR

členové akreditovaného diplomatického sboru v čele s doyenem (papežským nunciem)

senátoři podle protokolu Senátu

poslanci podle protokolu Poslanecké sněmovny

guvernér ČNB

prezident NKÚ

ombudsman

primátor hl. m. Prahy

krajští hejtmani

vrcholní představitelé (všech) církví

rektoři vysokých škol

vedoucí představitelé státních orgánů

náměstci ministrů

velvyslanci ČR (při státních návštěvách jsou blízko toho zahraničního představitele, kterého doprovázejí)

regionální představitelé (při akcích v regionech mají zvláštní protokol, přímo v kraji se mírně upřednostňují regionální reprezentanti)

Přednost má funkce před titulem. Akademický titul (například inženýr, doktor, magistr) je osobnostní atribut, funkce je společenský nebo politický atribut, má mnohem větší dosah, vyplývají z ní povinnosti a práva. Je-li ředitel nemocnice doktor, budeme ho oslovovat „pane řediteli“, protože doktorů je v jeho nemocnici tři sta, on jediný z nich je ředitel. Je-li děkan fakulty docent, budeme ho oslovovat „pane děkane“.

Církevní hodnostáře oslovujeme civilní formou. Kněze oslovíme „pane faráři“ nebo „důstojný pane“, biskupa či arcibiskupa „pane biskupe, pane arcibiskupe“, jeptišku „sestro“ nebo „ctihodná sestro“.

Velmi složitá je hierarchická struktura katolické církve.

Tituly v římskokatolické církvi

papež – nejvyšší katolický hierarcha; titulatura: Svatý Otec, Jeho Svatost, Kristův náměstek, Služebník služebníků Božích

kardinál – nejvyšší hodnostář po papeži, označení se klade mezi jméno a příjmení (například Jaroslav Dominik kardinál Duka); oslovení: Eminence

arcibiskup – nejvyšší biskup – metropolita církevní provincie (v Česku Praha a Olomouc)

biskup – správce diecéze; oslovení: Excelence, Monsignore (Msgre./ Mons.)

opat – představený významného kláštera

převor – představený méně významného kláštera nebo zástupce opata v klášterech, které vede opat

abatyše – představená ženského řeholního společenství

diecézní kněz – oslovení: důstojný pán (latinsky Reverendus dominus, zkratka R. D.)

řeholní kněz – oslovení: Otec (latinsky Pater, zkratka P.) – někdy se nesprávně užívá i jako titul diecézního kněze

probošt – představený kapituly

děkan kapituly – představený kapituly podřízený proboštovi

kanovník – člen kapituly

prelát – čestný titul

arciděkan – čestný titul

okrskový vikář (na Moravě děkan)

správce vikářství (na Moravě označovaného jako děkanství)

farář – správce farnosti

abbé – duchovní bez kněžského úřadu

veledůstojný pán – čestný titul významného diecézního kněze, zkratka V. D. P.

camerlengo – zástupce papeže v případě jeho úmrtí

V katolické církvi přísluší od roku 1968 titul monsignore (čti monsiňor):

kněžím, kteří jsou nositelé čestných titulů

úředníkům Římské kurie označovaným jako apoštolští protonotáři (zpravidla jich bývá sedm) po dobu jejich funkce

biskupům (a arcibiskupům)

generálním vikářům po dobu jejich funkce (s výjimkou řeholníků)

Dříve se používala zkratka Msgre. (popřípadě Msgr.), v současné době je preferována Mons. (jedním z důvodů může být i záměna zkratky Msgr. Za vysokoškolský titul Mgr.).

I u nás se už ujímá tradice oslovovat významnou hodností i po skončení úřadu. Prezidenti republiky, kteří ukončí svůj mandát, by měli být stále oslovováni „pane prezidente“; tak budeme oslovovat poslední funkcí i významnou osobnost v důchodu („pane senátore“, „pane ministře“, „pane řediteli“). Nově zvoleného prezidenta budeme oslovovat „pane prezidente“ od okamžiku zvolení, byl přece zvolen prezidentem. Máme tedy v tomto období prezidenty dva. Můžeme zde vidět paralelu s premiérem, kterého prezident jmenuje, aby sestavil vládu a připravil s ní vládní prohlášení, se kterým předstoupí před Poslaneckou sněmovnu a požádá ji o vyjádření důvěry. Odcházející premiér má všechny pravomoci (stejně jako odcházející prezident), nový premiér pravomoci nemá (neboť vláda rozhoduje ve sboru, jak říká Ústava, on zatím žádnou nemá), což je postavení ekvivalentní zvolenému prezidentovi (v USA „president-elect“).

Dříve jsme ve společenském styku často slýchávali oslovení Excelence či Vaše Excelence. Takto se oslovovali nejvyšší ústavní činitelé a velvyslanci. Ještě dnes se tato archaická oslovení výjimečně užívají, rozhodně vždy ve styku s představiteli monarchií.

Vaše Veličenstvo – král, královna

Vaše Výsosti – vévoda

Vaše královská Výsosti – princ nebo velkovévoda či jiný člen královské rodiny

Vaše Jasnosti – kníže

Vaše císařské Veličenstvo – císař

Vaše Eminence – kardinál

Vaše Svatosti – papež nebo tibetský dalajláma

Vaše Magnificence – rektor vysoké školy

Spectabilis – děkan fakulty

Vaše Excelence – prezident, premiér, ministr zahraničí, velvyslanec

Zcela běžně dnes oslovujeme všechny hodnostáře, s výjimkou členů královských rodin, civilními označeními funkce: pane prezidente, pane velvyslanče, pane děkane, pane kardinále. V rozhovoru s korunovanými hlavami neužíváme opakovaně královského titulu, stačí jen jednou a pak oslovujeme výrazy „madam“ nebo „sir“. Ruku královnám nebo princeznám nelíbáme, jen lehce stiskneme nabídnutou ruku, obvykle v rukavičce, díváme se s úsměvem do očí, dámy udělají pukrle, muži se ukloní. V konverzaci dbáme na to, abychom se VIP osoby nedotkli, a to ani fyzicky. Je to jednak netaktní, jednak jde většinou o chráněné osoby a zbytečnými dotyky bychom mohli vzbudit pozornost Ochranné služby. Není vhodné VIP osobu zabrat jen pro sebe, i když jí byl rozhovor s námi ze začátku příjemný. Pamatujeme na pravidlo small talk – jen pár minut rozhovoru, a přenecháme VIP dalším účastníkům akce.

TITULY

Seznam titulů, které uvádí náš vysokoškolský zákon, je impozantní; v mnoha případech jsou tituly nepřevoditelné do cizojazyčného prostředí. V anglosaském světě se tituly užívají vzácně, je-li někdo doktor, bývá to univerzitní profesor nebo lékař. Česko patří do teritoria bývalé habsburské monarchie, jejímž dědictvím je obřadnost v oslovování (paní lékárníková, pane vrchní soudní rado ve výslužbě a podobně). Proto je u nás tolik nositelů titulů, přinejmenším je má každý absolvent vysoké školy (inženýr, magistr).

Vyšší než akademické tituly (doktor, inženýr, magistr) jsou vědeckopedagogické hodnosti docent a profesor. Oslovujeme vždy nejvyšším titulem (obvykle stojí jako první před jménem). Neoslovujeme tituly, které stojí za jménem (dřívější vědecké tituly jako kandidát věd – CSc., doktor věd – DrSc.). Výjimkou jsou nové tituly Ph.D. a doktor teologie Th.D. Ačkoli stojí za jménem, můžeme jimi oslovovat „pane doktore“.

V dobách, kdy žena s akademickým titulem byla vzácností, se užívala jen mužská varianta titulu, říkalo se „paní doktor“. Dnes je to velký archaismus, navíc neodpovídá pravidlům tvoření slov v češtině. I tituly přechylujeme, stejně jako povolání nebo příjmení. Oslovujeme tedy „paní docentko“, „paní magistro“.

TYKÁNÍ

S obřadností oslovování souvisí i tykání a vykání. Při seznámení si vykáme, až po nějakém čase přecházíme k tykání.

A to se dříve ještě onikalo: „Přinesla ještě šálek kávy, Mařenko, no šla, šla, kde byla tak dlouho, pospíšila si.“ Dnes už si naštěstí jenom vykáme.

V našich podmínkách je přechod k tykání ovšem složitý obřad: tykání může navrhnout pouze autorizovaná osoba (pouze ten společensky vyšší), připíjíme si na to, říkáme si znovu, jak se jmenujeme („Já jsem Petr“, „tak já jsem Lucka“), ačkoli to dobře víme, protože spolu sedíme tři roky v jedné kanceláři… Budiž, máme rádi habsburskou obřadnost, ale nekomplikujme si věci víc, než je nezbytné. Často usilovně přemýšlíme, kdo může tykání navrhnout, jaký věkový rozdíl nás už opravňuje návrh učinit.

Pravidla jsou jednoduchá: tykání navrhuje vždy společensky významnější osoba. Mezi osobami stejného pohlaví je to ten výrazně starší (u rozdílu do deseti let prioritu nehledejme, je to jedno). Mezi dospělým mužem a dospělou ženou tykání navrhuje žena. Nehledejme komplikace při věkovém rozdílu, ani třicet let rozdílu neznamená, že přednost získá muž. Ale pozor, na pracovišti navrhuje tykání jedině šéf. Ani starší podřízený nebo podřízená žena nemohou přijít za šéfem a navrhnout mu tykání; o tom, koho si pustí blíž k tělu, si může rozhodovat jedině nadřízený, ne jeho podřízení. Nadřízený si ovšem musí být při návrhu tykání bezpečně jist, že podřízení jeho nabídku přijmou s radostí, protože mimo pracoviště jsou jejich pozice obrácené. Aby zjistil, jak se podřízení na nabídku tykání budou tvářit, může použít gramatický nástroj, který má čeština k dispozici, aby otupila strohou oficióznost vykání, a to je oslovení vykáním, ale ve spojení s křestním jménem („Naďo, mohla byste…“). K tomu nepotřebujeme svolení, stále vykáme, a užití křestního jména vytváří přátelštější formu komunikace.

V nadnárodních firmách, zvláště amerických nebo skandinávských, je tykání zavedeno podle zvyklostí mateřských firem jako norma v oslovování. Někde se užívá právě zmíněný kompromis: vykání ve spojení s křestním jménem.

Nabídku tykání od společensky významnější osoby není možné odmítnout, byla by to velká neomalenost, až urážka. Komu se stalo, že mu někdo na oprávněný návrh na tykání „dal košem“, bude si to pamatovat nejméně deset let. Pokud má někdo závažný důvod nepřistoupit na tykání, neměl by nabídku demonstrativně odmítat, ale měl by nenápadně vykat dál. Šéf si toho časem všimne, a je-li to gentleman, vrátí se bez komentáře k vykání.

VIZITKY

Představování a zdravení úzce souvisejí s vizitkami; právě při těchto příležitostech se předávají.

Dříve se vizitkám říkalo navštívenky, protože se užívaly především při návštěvách, byznys kontakty nebyly tak časté jako dnes. Návštěvu nebylo možné domluvit telefonicky, v městečku bývala jediná „veřejná telefonní stanice a ohlašovna požáru“. Návštěva přišla, zazvonila, otevřela služebná, host jí předal vizitku, služebná ji odnesla pánovi do pracovny a ten řekl: „Uvedla pána do salonu.“ Pokud hostitel nebyl doma, napsala návštěva na zadní stranu vizitky vzkaz, kdy přijde znovu.

Vizitky se předávají recipročně – dá-li někdo vizitku nám, jsme zavázáni dát vizitku jemu. Výjimkou jsou vizitky od pracovníků hotelových, restauračních a dalších služeb, kde nejde o osobní kontakt, ale o nabídku. Když dáme vizitku prezidentovi, neočekávejme, že on dá vizitku nám, celebrity a VIP osobnosti vizitky nedávají, ani úředníci v úřadech, všichni víme, na kterých webových stránkách si je najdeme. Vizitky předáváme, jestliže máme obtížně srozumitelné jméno, aby nám ho náš protějšek nekomolil. Vlastníme-li komplikované jméno, vyslovujeme ho obzvlášť zřetelně, a zejména při obchodním styku navíc raději vytáhneme vizitku.

Vizitky předjímají další kontakty. Setkáme-li se ve foyer divadla s primátorem, nebudeme mu ukazovat nabídku služeb, ale předáme mu vizitku s tím, že pro něj máme zajímavou nabídku a že mu zavoláme. Vizitka nám zaručí, že bude vědět, o koho jde, a schůzka bude o to jednodušší.

Vizitky máme vždy po ruce. Právě proto, že je potřebujeme v okamžiku, kdy se někomu představujeme, je musíme mít tak pohotově, aby náš protějšek nemusel čekat, až si prohledáme všechny kapsy obleku. Muž by měl mít vždy jednu kapsu saka vyhrazenu jen pro vizitky; pak se mu nestane, že je bude hledat. U ženy je to složitější… tam musíme vyčkat, než žena v kabelce vizitky najde, což může trvat pár minut, ale nedá se nic dělat, jiné řešení není. Za tuto trpělivost jsou nám ženy povinovány tím, že vizitky mají uloženy ve vizitkovníku, protože v dámské kabelce by se mohly zohýbat, ba i barevně kontaminovat. Host předává vizitku jako první, hostitel jako druhý. Předávání a přebírání vizitek je třeba v Japonsku velký obřad: vizitka se podává i přebírá oběma rukama, oba se navzájem ukloní, text na vizitce je třeba přečíst (nelekejte se, na rubu bývá anglicky) a vizitku uložit do náprsní kapsy, ne ledabyle do nějaké kapsy. Stejnou proceduru dodržíme v Hongkongu, Číně, Koreji, Singapuru. V arabských zemích nebo v Africe předáváme vizitku pravou rukou a přijaté vizitce věnujeme pozornost, přečteme si ji a pečlivě ji pak uložíme do náprsní kapsy.

Naše kultura není tak obřadná, ale příslušnou úctu si vizitka zaslouží. Předání vizitky není bezvýznamné gesto, od této chvíle mohu dotyčného člověka vyhledat, zavolat mu, navštívit ho. Je totiž zhmotnělou identitou člověka – najdeme na ní jeho jméno, adresu, spojení. V Evropě a ve Spojených státech se vizitky předávají při ukončení rozhovoru; je to sice logické, teprve pak víme, jestli má smysl s druhým člověkem pokračovat v kontaktu, ale dnes se prosazuje ještě výhodnější postup: předávat si vizitky hned při úvodním seznamovacím rozhovoru. Tento zvyk přišel z Japonska a je pro společenský a obchodní kontakt přirozenější: od počátku máme jasno, s kým hovoříme, jak ho oslovovat, co lze od kontaktu očekávat. Vzhledem k tomu, že vizitkou nám náš protějšek předává kus své identity, musíme jí věnovat jistou péči. Je urážlivé vizitku okamžitě strčit do kapsy jako něco, co vzápětí vyhodíme. Prohlédneme si ji a okomentujeme cokoli, třeba adresu nebo grafickou úpravu, aby bylo jasné, že jsme jí věnovali pozornost. Teprve pak ji uložíme.