ROZSUDEK
SMRTI

Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost se skutečnými, žijícími či mrtvými osobami je čistě náhodná.

Příběh se časově odehrává po událostech zaznamenaných v povídce Tři opice ze stejnojmenné knihy, vydané nakladatelstvím Kalibr v roce 2020.

ROZSUDEK SMRTI

Copyright © David Urban, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7632-8

Část 1

Sex, drogy a první krev

Kapitola 1

„ALKA 20, ALKA 20, TADY HNÍZDO,“ ozvalo se z vysílačky vozidla městské policie.

„To si dělá prdel? Co to zas bude za kravinu?“ povzdechl si strážník Franta Válek a pro zvýraznění své nelibosti zlostně praštil tlustou rukou do volantu.

Dnešní noční směna byla už od nástupu otravná a náročná. Hned od sedmi hodin se to v celém rajonu mlelo, ale tentokrát to nebylo jen tím, že byl pátek. Víkendové noci probíhaly ve znamení častých výjezdů ke rvačkám, výtržnostem nebo podnapilým řidičům. Lidi vyrazili ze svých domovů do hospod a na diskotéky a část z nich se utrhla ze řetězu. Incidentů bylo víc než ve všední dny, ale dalo se to vydržet. Po půlnoci většinou nastal klid a do rána si policejní hlídky stihly dokonce i odpočinout.

Jenže to se týkalo běžných víkendů, ke kterým dnešní noc nepatřila. Trvalo to již několik let a ani tentokrát pražští občané zavedenou tradici neporušili. Tahle noc byla zkrátka prokletá a služba byla vyloženě za trest.

„Posraný čarodějnice,“ zaklel a zamračeně pohlédl na usmívajícího se parťáka, který se jeho výlevem bavil.

„Třeba to bude něco pohodového. Nějaká vykradená hospoda, kde nám dají pozdní večeři,“ klidnil ho Jarda Horák a sáhl po vysílačce.

„To určitě,“ zamručel starší policista, ale představa jídla ho okamžitě zaujala. Hlasitě polkl sbíhající se sliny a něžně si přejel po velkém břiše. Prsty zkontroloval knoflíky a oddechl si, že je manželka tentokrát přišila dostatečně pevně. Košile uniformy byla napnutá k prasknutí, otvory hodně rozevřené, ale tučnému panděru se naštěstí zatím nepodařilo prodrat skrz. Pořídil by si větší, ale nikoho ve skladu materiálu nenapadlo, že by strážníci narostli do jeho rozměrů, takže je neměli.

„Hnízdo, tady Alka 20, poslouchám,“ zahlásil se Jarda operačnímu důstojníkovi a v duchu se těšil na další akci. Oproti Frantovi byl rád, když se v rajonu něco dělo. Jeho běžný parťák byl stejné nátury jako on. Kdyby si nutně nemusel vzít dovolenou, mohli si dnešní noc užít pořádné akce do sytosti. Jezdili by od případu k případu, hlídkovali a řešili problémy. Jenže měl smůlu a do hlídky dostal jednoho z nejlínějších kolegů z oddělení.

Franta Válek patřil mezi nejdéle sloužící strážníky na hrdlořezském oddělení. Nastupoval v době jeho založení spolu se současným vedoucím a jako jedni z mála na něm vydrželi sloužit až dodnes. Kdysi se pohyboval v terénu jako každý jiný policista, ale postupem času zapustil kořeny v kanceláři. V pravidelné osmihodinové pracovní době řešil dopravní přestupky, parkovačky a drobné mezilidské spory. S každým rokem stráveným za kancelářským stolem lenivěl a tloustl. Poslední měsíce opouštěl oddělení pouze ve výjimečných případech.

K Jardově smůle právě taková situace nastala. Mladší strážníci měli dovolené nebo marodili, takže na noční službu najednou neměl kdo nastoupit. K dispozici byl jen vedoucí oddělení nebo jeho dlouholetý kamarád. Nebylo zbytí a Franta Válek musel pracně dopnout opasek s pistolí a vyrazit potírat zločinnost do víru velkoměsta.

Od začátku noční dvanáctihodinové služby Jarda poslouchal stesky a výtky staršího kolegy a snažil se být v klidu. S nelibostí nechával většinu výzev operačního k prověrkám možných rvaček nevyslyšenou, protože věděl, že na obézního kolegu se při zákroku nemůže spolehnout. Franta by nejraději popojížděl pustým okrajem rajonu a vyhýbal se setkání s lidmi, ale to mu Jarda nedovolil. Přes jeho odpor ho donutil řešit oznámení o rušení nočního klidu nebo drobné krádeže v otevřených obchodech a vietnamských večerkách. Tam si byl jistý, že situaci zvládne sám a jeho nechtěný parťák nemusí ani vystupovat z auta.

Po půlnoci se však málem pohádali, když si to Franta vozidlem namířil do zapadlé uličky za koňskými stájemi v Počernicích a chystal se sklopit sedačku, že si do rána zdřímnou. Ve vysílačce se ozývaly desítky oznámení, jak omladina a opilci putují ulicemi, zapalují táboráky a dělají bordel. Hlídky státní i městské policie zasahovaly na desítkách míst a starý strážník se chystal v klidu prospat. V Jardovi bouchly saze a vyříkal si to s ním. Od té chvíle se Franta tvářil ublíženě, mlčel, ale poslouchal ho.

Nějaké spaní v pracovní době nebyl Jardův styl. Nikdy se k ničemu takovému nesnížil a nikdy se práci nevyhýbal. On miloval službu u policie i vzrušení, které provázelo každý zásah. Ať si říkal, kdo chtěl, co chtěl, on si své nadšení nenechal vzít ani po patnácti letech služby. Netušil, kde se to v něm vzalo, ale našel v sobě hluboce zakořeněný smysl pro spravedlnost a právo. Občas svými názory budil posměch a nechápavé pohledy ostatních kolegů, kteří službu u městské policie považovali za obyčejnou práci. On v ní viděl své životní poslání.

„Alko 20, zajeďte do ulice Pod Táborem, za vlakovým viaduktem u zahrádkářského učiliště by měl být v lese nějaký squat a prý tam došlo ke rvačce. Oznamovatelem je nějaký Mikuláš Škubal, bezdomovec. Bude na vás čekat pod železničním mostem a dovede vás na místo,“ oznámil operační.

„Rozumím, jakmile budeme na místě, podáme hlášení,“ odpověděl mladší strážník.

„Pokud zjistíte, že to sami nevyřešíte, dejte vědět a zkusím vám někoho sehnat na pomoc. Momentálně jsou naše hlídky všechny vytížené a jste jediní volní. Kluci z místního oddělení v Kyjích, kterým to územně patří, mají taky moc práce, tak se snažte,“ doplnil informaci nadřízený důstojník a ukončil spojení.

„Místňáci ze státní jsou líní a my abychom za ně makali,“ zaskuhral Franta, ale poslušně se rozjel na uvedenou adresu. Pohlédl na hodiny, zamračil se a tiše zašeptal další výčitku. Litoval, že se nehodil marod. Na tohle už neměl věk, náladu ani fyzičku. Jediné, co ho trochu hřálo u srdce, byly slíbené peníze za přesčasy. Snad těch šest nekonečných hodin do rána přežije ve zdraví a bez průšvihu. S Jardou po boku o tom trochu pochyboval. „Už aby bylo sedm…“

„Neboj, nejspíš to bude nějaká strkanice mezi bezdomovci. Já to celé vyřídím, akorát mě budeš pro jistotu krýt,“ chlácholil ho Jarda, který se těšil, že se konečně dostane do pořádné akce. Teď už nebylo zbytí, byli jediní k dispozici, takže nemohli zákrok odmítnout, ani kdyby se Franta stavěl na hlavu. „Bude to v pohodě, uvidíš.“

„To doufám,“ zavrčel Franta. „Nepočítej s tím, že se s někým budu prát nebo se za někým honit.“

„S tím fakt nepočítám,“ zasmál se urostlý strážník, když pohlédl na velké břicho a věčně zpocenou tvář staršího kolegy. Poněkolikáté za noc si povzdechl: jak velitele mohlo napadnout dávat do hlídky strážníky, kteří nemají žádnou fyzičku, natož náturu zasahovat? Vždyť to bylo riskantní pro oba členy hlídky. Doteď měli štěstí, že řešili jenom prkotiny, ale u rvačky bezdomovců bude muset krýt záda nejen sám sobě, ale i dávat pozor, aby se Frantovi omylem něco nestalo. Vedoucí by určitě nepřežil, kdyby se mu jeho nejlepší administrativní pracovník a kamarád zranil ve službě.

Kapitola 2

VOZIDLO MĚSTSKÉ POLICIE ZASTAVILO se skřípěním brzd pod temným obloukem železničního viaduktu a přední světla ozářila malou shrbenou postavu, stojící na okraji hustého křoví.

Staré špinavé oblečení na hubeném muži viselo jako na strašákovi, dlouhé mastné rozcuchané vlasy mu vlály v drobném větříku. Chvíli mžoural do kotoučů světel, která ho oslepila. Modře blikající maják ho však utvrdil v tom, že jeho oznámení policie nebrala na lehkou váhu. Šouravě se vydal proti policejnímu vozidlu, kryl si rukávem obličej a jednou rukou na něj ukazoval.

„Ty vole, zombie,“ ohodnotil Válek scénu, která působila hororovým dojmem. Přesně stejné záběry viděl v televizi při sledování starého Romerova filmu – takhle se zombie vrhaly na živé lidi, aby se nakrmily jejich mozky.

Bezdomovec na policisty mával, jako by je vyzýval, aby vystoupili a následovali ho. Ústa se mu tiše otevírala, jak se přes hluk motoru pokoušel něco říct.

„Vypadá tak. I tu pusu nenažraně otvírá,“ poznamenal mladší policista a sklidil Frantův smích. „Tak si ho vyslechneme,“ prohodil k němu, než vystoupil z vozidla. Nečekal na obézního kolegu a zamířil k oznamovateli.

„Pojďte hned se mnou! On ji zabije, jestli už není pozdě!“ zakřičel muž podobný živé mrtvole, otočil se a rovnou se vydal k otvoru v křoví na protější straně silnice.

„Počkejte!“ zadržel ho Jarda a ohlédl se na Frantu, jestli se mu konečně podařilo vylézt z auta.

„Neboj, už jdu!“ křikl otráveně parťák.

Dvojí hlasité klapnutí signalizovalo, že uzamkl služební vozidlo, a během vteřiny se s hlasitým funěním objevil vedle nich.

„Kdo koho zabije?“ obrátil se Jarda na bezdomovce. Tohle přestávalo vypadat jako obyčejná bezdomovecká rvačka o krabicové víno.

„Martin Frýdl, ten vyfetovanej hazjl… Naši Libušku…,“ vykoktal ze sebe a bez dalších okolků si to namířil na prošlapanou cestičku mezi hustým křovím, která směřovala do temného lesa. Sebejistě pokračoval po udusané hlíně a proplétal se mezi ohnutými větvemi keřů, aniž si všímal toho, že se stezka propadla do tmy. Na chvíli se zastavil, aby se ohlédl, jestli jdou policisté za ním, a když viděl, že váhají, křikl na ně, aby si pospíšili.

„Jde o život, honem!“

Franta se zastavil na okraji silnice a nelibě sledoval klikatou pěšinku. Zombík se mu ztratil před očima, a kdyby nezaslechl jeho hlas, myslel by si, že se vrátil zpátky pod zem. Nelíbilo se mu jít do neznámé temnoty, ale když pohlédl na Jardu, který zapnul baterku, bylo mu jasné, že se tomu nevyhne. Chlupy na zátylku se mu z té černočerné tmy zježily. Světlo pouličních lamp se dostalo stěží na konec křovinatého úseku a zlehka olízlo pár prvních kmenů stromů.

„Tak pojď,“ pronesl odhodlaně Jarda a popohnal zavalitého muže do většího chvatu. Předběhl ho a vyrovnal krok s hubeným bezdomovcem. „Vyprávějte dál. Co se stalo?“

„Jděte napřed, já vás doženu,“ zachrčel zezadu zpožďující se Franta.

Mladší strážník jen zhluboka vydechl a protočil oči v sloup. Letmo koukl za sebe, aby si ověřil, že kolega rozsvítil baterku a v rámci svých možností je sleduje. Dokonce to vypadalo, že mírně zrychlil, ale nejspíš šlo o světelný klam. Pochyboval, že Franta s nimi udrží tempo, ale nezbylo mu než se v duchu modlit, aby se cestou neztratil. Nějakým šestým smyslem tušil, že se mu i sebemenší podpora a záloha bude hodit.

„Tak povídejte,“ vyzval znovu drobného mužíka.

„Seděli jsme kolem ohniště a bylo nám fajn. Povídali jsme si o životě a trochu popili. Martin vytáhl nějakou drogu a stříkl si ji do žíly. Trochu jsem se s ním pohádal, že se nerozdělil, ale Libuška mě uklidnila. Chvíli bylo všechno v pohodě, Martin byl samá legrace a pak se najednou začal navážet do Libušky. Říkal, že je nadržený jako prase a ať se podívá. Ona nechtěla. Ukázalo se, že jí taky vadilo, že si celou dávku nechal pro sebe. Přímo mu řekla, že kdyby měl fet i pro ni, tak by mu vyšukala mozek z hlavy. Chlast jsem sehnal já, tak říkala, že by dala radši mně než jemu,“ začal vyprávět a na chvilku se zastavil, aby popadl dech. „Já šukat nechtěl, nezajímá mě to a ona to moc dobře věděla. Nejspíš to řekla, aby ho naštvala. Jeho to rozzuřilo, skočil po ní a začal z ní trhat oblečení. Bránila se a já jí pomáhal, ale koukněte na mě… Jsem slabý jako moucha a přeprala by mě i malá holka. Dal mi párkrát pěstí a já se poroučel k zemi. Podívejte,“ zaúpěl, když se dotkl modřiny pod okem. Světlo Jardovy baterky odhalilo napuchlé levé oko, roztržený ret a zakrvácený obličej.

„Hm, hrozný,“ odbyl bezdomovce a postrčil ho dopředu.

Mikuláš Škubal ho zajímal jen potud, pokud ho dovede za napadenou dívkou. Byl sice potlučený, ale o život mu nešlo, o čemž v případě napadené Libušky začínal pochybovat. „Tak sebou hněte, ať nepřijdeme pozdě. Je to ještě daleko? Co bylo dál?“

„Už jen kousek. Támhle prosvítá náš oheň,“ ukázal dopředu, kde mezi kmeny stromů a nízkými větvemi probleskoval oranžovožlutý plamen.

„Asi jsem byl v bezvědomí,“ pokračoval zombie Škubal, „a když jsem se probral, tak Martin ležel na Libušce a držel ji. Myslím, že už byla svlečená. Bylo to zvláštní. Všude bylo takové ticho… Ani mu už nenadávala. Zvedl jsem se ze země a chtěl ho z ní shodit, ale všiml si mě. Podíval se na mě a zavrčel jako nějaká šelma. Bál jsem se ho, tak jsem radši utekl pro pomoc.“

„Sakra!“ zaklel Jarda a zrychlil. „Žila vůbec?“

„Nevím,“ pokrčil rameny zadýchaný starý bezdomovec a nechal se statným policistou předběhnout.

„Počkej tady na mého parťáka a doveď ho za mnou!“

Jarda si proklestil cestu několika křovinami a konečně spatřil plamen v ohništi uprostřed provizorního bezdomoveckého tábora. Na zavěšených látkách a starých stanových celtách mezi kmeny stromů se pohybovaly stíny, ale žádnou z lidských postav nespatřil.

Zaposlouchal se do noci. Ticho rušila jen projíždějící auta na blízké silnici a jeho zrychlený dech.

To bylo špatné.

Čekal zvuky boje, křik a hádku, ale ticho znělo příliš zlověstně.

Rozběhl se, nakolik mu nepřehledný terén dovolil, přeskakoval spadané větve, rozházený odpad a střepy rozbitých lahví. Čím více se blížil k plápolajícímu plamenu, tím více začínal mít neblahé tušení.

Prodral se nízkou hradbou pichlavého křoví mezi tlustým kmenem vzrostlé borovice a nataženou plachtou, sloužící jako stěna a strop provizorního přístřeší. Kanadou dupl na starý polštář a druhou rozkopl na zemi ležící hromadu lahví a krabic od vína. Rychlostí, s jakou vylétl z porostu, se setrvačností zastavil u kamenů, které ohraničovaly ohniště s kovovými tyčkami a usazeným roštem. Těžce vyrovnal balanc, aby nepřepadl do ohně. Loktem se zarazil o tyč a rychle ucukl, aby se nespálil. Několik plechových kastrolů o sebe zacinkalo. V nádobách nad ohništěm vřela voda a bublala tmavá omáčka. Její vůně pronikla Jardovi do nosu a na zlomek vteřiny přebila okolní pach hniloby, plísně a moči, který na něj okamžitě zaútočil.

Bezradně se rozhlédl.

Plácek kolem ohniště byl prázdný. Útočníka nebo dívku neviděl ani neslyšel. Baterka v jeho ruce opsala několikrát půlkruh, přelétla po starých špinavých celtách a zbytcích látek, které tvořily stěny a střechy stanových příbytků. Pod nimi ležely matrace, spacáky, igelitové tašky a klasický nepořádek, jaký vídal v každém podobném squatu.

„Haló!“ zakřičel a zaposlouchal se do ševelení větru v korunách stromů a praskání hořícího dřeva v ohništi.

Nikdo mu neodpověděl.

Postoupil k prvnímu obydlí, aby ho prozkoumal. Pachatel třeba utekl a dívka se mohla skrývat někde mezi hadry a věcmi. Stanová celta po jeho pravé ruce byla prázdná. Na proleželých matracích se válelo několik kusů peřin a jeden otrhaný vojenský spacák. Rozhrábl ho botou, ale nikdo se pod ním neschovával.

Skrz otevřenou plachtu modrobílého turistického stanu, který stál po levé straně, spatřil, že v něm také nikdo není. V mezeře mezi ním a dalším zastřešeným spaním zahlédl vyšlapanou cestičku, která podle směru vedla do míst, odkud přišel. V dálce se míhalo drobné světlo baterky blížícího se Franty Válka.

„Sakra, ty se loudáš,“ zašeptal si spíše pro sebe a vrátil se k hledání dívky.

Posvítil si na protější stranu, kde byla mezi stromy na natažené šňůře zavěšena hnědá plachta. Připomínala látkovou bránu nebo stěnu, která oddělovala tábor od okolního lesa.

Kde sakra jsou? „Libuško? Martine?“ zavolal do ticha jména bezdomovců a zaposlouchal se. Nevěřil, že by útočník i s dívkou z tábora odešli, aniž by je cestou potkal. Hlouběji do temného porostu se určitě nevydali, nebylo by to logické.

Vtom to zaslechl.

Zpoza plachty k němu dolehlo nějaké šoupání, vzdychání a sténání.

„Policie! Je tam někdo?“ zakřičel a rozběhl se kolem plápolajícího plamene k zavěšené látce. Zvuk určitě vycházel odtud a bylo to jediné místo, na které od ohniště neviděl.

Obezřetně nadzvedl levý cíp staré plachty a jasným světlem baterky protnul temnotu, která se za ní skrývala.

\

Kapitola 3

V ZÁŘI SVĚTELNÉHO KUŽELU SPATŘIL na zemi ležící dvojici.

Zanedbaný muž měl kalhoty stažené ke kolenům a zběsile přirážel mezi roztažené nohy pod ním ležící dívky. Bílý zadek zazářil jako měsíc.

Když ostré světlo baterky osvítilo mužův obličej, neartikulovaně zavrčel, přivřel víčka, ale v souloži dál pokračoval. V jeho očích se zračilo šílenství feťáků, tvář hyzdila zlostná grimasa s krvácejícími škrábanci. Z úst mu kanul vazký provaz slin, který se s každým přírazem pohnul jako napnutá struna, ale přesto se nepřetrhl. Končil na levé tváři mladé dívky, odkud se táhl podél ucha k bahnité zemi.

Libuška strnule hleděla do nebe a hlava se jí pohybovala v pravidelném rytmu přirážení. S rukama bezvládně rozhozenýma od těla ležela pod násilníkem. Předloktí měla zbarvená všemi odstíny modřin, nehty na rukou zlámané a zakrvácené, když se pokoušela útočníkovi bránit. Na sobě měla jen zbytky roztrhaného trika s krátkým rukávem a látkovou sukni vyhrnutou k pasu. Další oblečení leželo kousek od její hlavy, kam ho násilník odhodil, když jí ho strhal z těla.

Jarda s hrůzou v očích strnul na místě. Na výjev, který se mu naskytl, nebyl připraven.

Frýdl se zasmál šíleným smíchem a naklonil se nad bílý hrudník mladé dívky.

Slina se přetrhla.

Znovu zvedl hlavu a s šíleným šklebem se zadíval na policistu. Jasný paprsek světla odhalil na jeho zubech čerstvou krev. Jarda pohlédl na dívčino odhalené ňadro a vytřeštil zděšením oči.

Malá světlá bradavka byla ohraničena krvavým kousancem.

„Do hajzlu!“ vykřikl policista, když se vymanil z počátečního omámení a šoku z nečekané scény. Posvítil do dívčina obličeje, jako kdyby čekal, že ho požádá o pomoc, ale ničeho podobného se nedočkal.

Nemohl.

Bezvládná hlava se s vyčítavým pohledem natočila jeho směrem. Jejich zraky se setkaly. Zatímco v strážníkových očích se zračil děs, dívčiny byly do široka otevřené a postrádaly jiskru života. Celý obličej měla podrápaný, zakrvácený a pohmožděný desítkami ran. Vypadal jako hrůzostrašná posmrtná maska.

„Franto, kurva, pohni prdelí!“ zakřičel zplna hrdla Jarda Horák, přiskočil k násilníkovi a chytil ho za rameno. Baterkou v druhé ruce ho uhodil do zátylku. Podařilo se mu ho strhnout z nehybné dívky, ale ke své smůle zakopl o vyčnívající kořen a setrvačností se svalil na zem těsně vedle Martina Frýdla.

Šílený bezdomovec, ležící mezi mrtvou dívkou a policistou, se odrazil nohama od země a odsunul se od nich. Rychle se postavil a natáhl si kalhoty. Neartikulovaně zařval na ležícího strážníka a zaváhal, jestli na něj má zaútočit nebo se dát na útěk.

Jarda využil jeho chvilkové nerozhodnosti, sáhl po upuštěné baterce a ještě v kleku s ní posvítil násilníkovi do obličeje. Nečekaným světlem mu oslepil vytřeštěné oči. Ječící ústa se zavřela, muž se k němu otočil zády a rozběhl se do temného lesa.

Strážník bez špetky zaváhání vyrazil za ním. Pryč byla ta chvilková strnulost a nerozhodnost, která ho spoutala, když spatřil hrůzný výjev. Nahradila je odhodlanost pachatele chytit a předat spravedlnosti.

Frýdl utíkal jako šílený. Několikrát ho skoro zastavily tvrdé nárazy do kmenů vzrostlých stromů, které ve tmě přehlédl. Pokaždé však okamžitě vstal. Nedbal na bolest, kterou mu působilo šlehání nízkých větví, ani na pády po zakopnutí o vystouplé kořeny. Chtíč nahradil primitivní pud sebezáchovy, který ho nutil uniknout blížícímu se nebezpečí.

Jarda věděl, že má oproti narkomanovi lepší fyzičku, přesto se vzdálenost mezi nimi zkracovala méně, než očekával. Ani přes výhodu míhajícího se světla baterky nedokázal včas zareagovat na všechny nástrahy, které mu hrdlořezský les připravil. Dvakrát ho do tváře udeřila vracející se ohnutá větev, kterou rozrazil utíkající bezdomovec, a jednou skončil na zemi, když se natahoval po jeho kapuci.

Nakonec se k němu dostal na dosah.

Slyšel Frýdlův chrčivý chrapot, jak mu docházel dech i síla utíkat.

Po vzoru hráčů amerického fotbalu skočil, narazil muži do horní části zad a srazil ho k zemi.

Baterka mu při kontaktu s bezdomovcovým tělem vylétla z ruky. Jako sekající světelný meč se několikrát otočila ve vzduchu a dopadla na zem metr od nich. Proud světla se ustálil jejich směrem.

Frýdl se v pádu stihl přetočit na záda a nyní se zběsile bránil. Kopal koleny, mlátil pěstmi a kroutil se ve snaze uvolnit sevření, kterým ho pod sebou držel fyzicky zdatnější policista.

Jarda na něm seděl obkročmo a oběma rukama mu svíral zápěstí vedle hlavy. Násilník se párkrát pokusil vystrčit hlavu dopředu, aby muži zákona čelem rozdrtil nos, a zkusil jej i pokousat. Strážník úspěšně uhýbal a zatím ho držel pevně. Cítil, že muž nabuzený drogou má v sobě více síly, než vzhledem k jeho chatrné postavě předpokládal.

„Kde seš?“ ozvalo se od bezdomoveckého tábora Frantovo volání.

„Tady!“ zakřičel Jarda a doufal, že kolega půjde po hlase, nezůstane na místě a nebude se hloupě ptát, kde tady.

„Už běžím,“ zaslechl odpověď a v duchu si oddechl, že pomoc je na cestě.

Bezdomovec sebou na zemi nepřestával házet a kroutit se. Řval jako raněné zvíře a pohledem šílence probodával svého věznitele. Síla, s jakou se bránil a bojoval, nepolevovala. Naopak, působení drogy se zřejmě dostalo do další fáze, která mu propůjčila skoro nadlidskou sílu. Propadl se do stavu šíleného amoku a přes veškerou Jardovu snahu přestával být zvládnutelný.

Kurva, kde jsi, Franto?! volal v duchu parťáka, když s nelibostí sledoval, jak ho vlastní síly pomalu, ale jistě opouštějí. Pokud ho kolega nezachrání, situace se pravděpodobně obrátí. Ohlédl se po směru pohybujícího se světla baterky, které se blížilo až neúnosně pomalu.

Bezdomovec využil chvilkové nepozornosti strážníka a zabral nohama a zády. Shodil ho ze sebe a v mžiku se jejich pozice vyměnila.

Nyní se musel zběsilému útoku uvolněných pěstí bránit Jarda. S přispěním velkého štěstí chytil muži jednu ruku a držel si ji od těla, ale druhá na něj stále dotírala. Odrážel ji od sebe, aby mu Frýdl nezaryl nehty do očí. Házel sebou na zemi stejně jako před chvílí zpacifikovaný násilník a snažil se ho ze sebe shodit. Zuřící bezdomovec se na něm držel jako zkušený kovboj na nezkroceném koni.

Strážníka napadlo sáhnout do pouzdra pro zbraň, ale nakonec situaci vyhodnotil jako neproveditelnou.

Z posledních sil svíral jednu Frýdlovu ruku, ale druhou nebyl schopen chytit a držet. Nikdy by nevěřil tomu, že zatímco on trávil desítky hodin v posilovně a síly mu ubývaly, bezdomovec byl stále čilý.

Síla úderů volné ruky nabírala na intenzitě a Jarda se horko těžko bránil. Rány směřující na jeho krk a obličej nestíhal vykrývat. Jako kdyby se Martin Frýdl předchozím tréninkem konečně zahřál a teprve teď se začal opravdu bít.

„Dělej! Do prdele! Kde kurva seš?“ vykřikl s ubývajícími silami Jarda a zavyl bolestí, když mu Frýdl zasadil tvrdý úder do tváře a současně se mu zakousl do pravé ruky.

Krokodýlí stisk mu drtil malíkovou hranu.

Policistovi nečekanou bolestí vytryskly slzy, a čím víc se snažil odvrátit mužovu hlavu od sebe, tím víc se mu jeho ostré zuby zarývaly do masa. Pustil bezdomovcovu znehybněnou ruku a okamžitě pocítil bolestivé údery do obou stran hrudníku a břicha.

Pokusil se vyškubnout ze sevření zubů, ale jen si tím způsobil větší bolest. Volnou rukou stiskl Frýdlův hubený krk, odhodlaný jej uškrtit, ale zpocená kůže mu nedovolila pevné sevření. Posunul ruku přes ústa k nosu a zaryl bezdomovci palec do oka. Ostatními prsty se zachytil o jeho ucho a zatlačil. Drtil Frýdlovu oční bulvu a kolem kořene nosu si hledal nejslabší místo, které by prorazilo tkáň a proniklo do lebky. Narkomanovi došlo hrozící nebezpečí, odtáhl hlavu a zaklonil se. Otevřel pusu a Jardova krvácející ruka se vymanila ze stisku jeho zubů. Přestal strážníkovi bušit do těla a prsty se začal sápat po jeho krku.

Jako dva slepci se od sebe odvraceli, ale snaha způsobit protivníkovi co největší a nejbolestivější zranění zůstala.

Jestli Franta okamžitě nepřijde, tak je po mně, došlo Jardovi ve chvíli, kdy si Frýdlovy ruce našly cestu k jeho krku.

Skončí v temném lese uškrcený rukama vraždícího feťáka…

Špinavé prsty s ostrými nehty se mu sevřely kolem krku. Frýdl nedbal bolesti, kterou mu způsoboval palec v oku, a naklonil se nad strážníka, aby rukám dodal více síly.

Jarda se ho pravačkou snažil chytit za krk a odstrčit ho, ale zraněná ruka odmítala poslouchat. Do levého oka mu skáplo několik kapek krve z kousance, když se nad něj celou vahou bezdomovec s děsivým šklebem nahnul. Sevření jeho rukou zesílilo úměrně, jak Jardova chabá obrana uvadala.

To je konec, blesklo strážníkovi hlavou.

Pravým okem spatřil nad Frýdlovou hlavou v mezerách tmavých korun jehličnanů několik jasných hvězd. Černočerná tma se světlými tečkami ho uklidňovala. Kdyby ty body spojil, vznikla by iniciála jeho příjmení – H.

Tohle bude poslední hezká věc na světě, kterou uvidí, došlo mu.

Jardovo vědomí pomalu, ale jistě odplouvalo se sílícím stiskem Frýdlových rukou na jeho krku.

Kapitola 4

JAKO ŠLEHNUTÍ SVĚTELNÉHO MEČE nad strážníkovou hlavou prolétl nažloutlý paprsek. Ozvala se dunivá rána a sevření na krku povolilo. Jardův ochablý prst z Frýdlova oka vypadl, aniž by jej výrazně poškodil.

Útočníkova hlava odlétla z Jardova zorného úhlu na pravou stranu, následovaná celým tělem.

Bezvládný bezdomovec se sesunul na zem.

„Právě včas,“ pronesl do nastalého ticha zadýchaný Franta a otřel si o bezdomovcovy kalhoty zakrvácenou baterku. „Tyhle staré kovové svítilny jsou perfektní. Fakt se dají používat jako obušky. Svítí skvěle dál, a dokonce ani sklíčko se nerozbilo,“ pochvaloval si strážník a podal Jardovi pomocnou ruku.

„Díky,“ zachroptěl mladší policista a s kolegovou pomocí se postavil.

„Jsi v pohodě?“

„Asi ne, ale budu,“ zašeptal, promnul si pohmožděný krk a několikrát zakroutil hlavou. Praskalo v něm, jako když se lámou třísky. Zvedl ze země upuštěnou baterku a posvítil si na prokousnutou ruku.

„Do prdele,“ ohodnotil krev, která z kousance crčela a kapala na zem.

„Zavolám stáťáky, ať si to tady převezmou. Ta holka je dočista mrtvá,“ oznámil mu starší strážník a dodal: „Taky záchranku, aby se na tebe podíval doktor. Vypadáš hrozně.“

„Počkej,“ zarazil ho v odchodu Jarda. „Nejdřív se postarej o toho hajzla. Já nemám sílu. Jdu někam na světlo a zavolám operačnímu sám,“ navrhl.

Když obézní parťák kývl na srozuměnou, vydal se Jarda k siluetě oznamovatele, která se rýsovala proti ohni dvacet metrů od nich, na hranici stanového tábora.

Franta si klekl k ležícímu muži a letmo mu zkusil tep na krku.

Ucítil pulz.

Převalil ho z boku na břicho. Bezvládným tělem se špatně manipulovalo, ale po chvilce klení to zvládl a namáhavě mu za zády spoutal ruce. Posvítil na stranu násilníkovy hlavy, která měla tu čest ochutnat tvrdý kov baterky. Z roztržené kůže na spánku skrz dlouhé vlasy vytékal pramínek krve. Franta zamžoural blíž, aby zjistil, jak vážné je krvácení, ale během chvilky se zase narovnal a postavil se. Okraje rány zasychaly a rudá stružka se měnila v pevnou krustu.

Měl by šetřit život pachatele, jak mu káže zákon, a po zásahu ho ošetřit, vzpomněl si na policejní příručku. První část poučky splnil.

Prohledal si pouzdra na opasku, ale zjistil, že v nich nemá žádný obvaz. Většina byla prázdných, v jedné našel otvírák na pivo a víno a v další, nejhůře otvíratelné, dokonce krabičku starých kondomů. Nevěřícně si ji prohlédl a se smíchem vrátil zpět. To už bylo let, kdy doplňoval výbavu do služby. Od té doby, co seděl v kanceláři za stolem, na to kašlal a opasek si nasazoval svátečně. Trochu ho překvapilo, že některá pouzdra otevřel naposledy při nástupu k policii, o čemž svědčilo nepoužité balení ochran, které nikdy nevyužil. Tehdy jako mladý muž měl hodně velké oči, že se bude hodit.

„Srát na tebe, šmejde,“ prohodil k ležícímu Frýdlovi, který se začínal probírat a cukat sebou. Vražedný amok z něj po uzemňující ráně rychle vyprchal, účinek drog odezníval a narkoman bez domova se pomalu, ale jistě vracel zpátky do reality. Zmateně otočil hlavou po hlasu a s vytřeštěnýma očima pohlédl do policistovy baterky. Černé zorničky se mu stáhly do velikosti špendlíků a ostré světlo ho donutilo zavřít víčka. Pokusil se pohnout rukama, aby se zvedl ze země, ale zůstaly mu stále za zády. Do zápěstí se mu bolestivě zaryla kovová pouta, která se stáhla, když s nimi začal cukat. Pokusil se promluvit, ale z úst mu vyšlo jen nesrozumitelné zakňučení. S námahou se převalil na bok a s nataženýma nohama se posadil.

„Tak ses hezky vyspinkal, takže vstávej a jdeme,“ přivítal vzbuzeného Frýdla Franta Válek a chytil ho za zády za spojovací očka mezi kovovými pouty. Prudce za ně zatáhl a bezdomovci nezbylo než rychle vstát. Bolestivě zavyl a vrhl zlostný pohled do Frantovy tváře. Zamračený výraz mu napověděl, aby raději mlčel.

„Bolí tě to?“ zeptal se rádoby starostlivě Franta. Páchnoucí narkoman nepostřehl ironický nádech otázky a v naději na zmírnění bolesti přisvědčil. Strážník škodolibě dodal: „To je dobře, šmejde,“ a trhl rukou do výšky, takže muže donutil k předklonu.

„Teď drž hubu a mazej,“ poručil mu a pěšinou mezi stromy ho navigoval k tábořišti.

*

„Krvácí vám ruka,“ upozornil Jardu Horáka ošuntělý bezdomovec, který bezradně stál na okraji ohniště. Než do světelného kruhu dorazil policista, klečel u mrtvé dívky, naříkal a hladil ji po zmordované tváři. Myslel si, že během svého života na ulici už viděl všechno, ale spletl se. Stesk po sympatické dívce ho rozesmutnil. Podobně se cítil před desítkami let, když ho rodina kvůli hazardním hrám a vzniklým dluhům odepsala a vyhodila z domova. Tehdy přišel o všechno, co mu bylo drahé, svět se k němu postavil zády a stal se z něj bezdomovec. Z očí se mu spustil tenký proud slz a zbrázdil jeho špinavou tvář světlými cestičkami.

Z kapající krve pohlédl Škubal na modrající se krk policisty a desítku oděrek v jeho tváři, zamazané od hlíny a krve. Zhrozil se, když mu došlo, jak brutální boj se mezi strážníkem a Martinem Frýdlem musel odehrát. Děkoval své zbabělosti, že se násilníka sám nepokusil zpacifikovat.

„Jste zraněný, měl byste si zavolat záchranku,“ zašeptal při pohledu na Jardu.

„Vím,“ odsekl policista a nad ohněm si prohlédl kousanec na ruce.

Rána stále krvácela a několik kapek dopadlo na žhavé kameny ohraničující ohniště. Při dotyku tekutiny s horkým povrchem to zasyčelo, jak se vypařila. Zůstal po ní jen světlejší flek.

„Sakra,“ zaklel a stiskl ránu, aby z ní vymáčkl nečistoty.

Prudkým pohybem sklepl krůpěje krve do ohně.

Nevypadalo to dobře.

Potřeboval by opravdu co nejdříve ošetřit, aby se mu zranění nezanítilo. Spodní strana dlaně vypadala lépe, na protržené kůži se začínala tvořit tvrdá krusta. Pálení a svědění se mu přeneslo do celé ruky a bylo čím dál nepříjemnější.

Vytáhl z kapsy papírový kapesník a provizorně jím krvácející zranění překryl. Snad to bude v pořádku. Teď to beztak nevyřeší a bude muset počkat na záchranku.

Zmáčkl tlačítko mikrofonu vysílačky, přidělaného na levém rameni, kousek nad odznakem městské policie.

„Hnízdo, Hnízdo, tady Alka 20,“ zahlásil se.

Během chvilky na jeho volání zareagoval operační důstojník. Jarda mu stručně vypověděl, k čemu na místě došlo, a vyžádal si hlídky státní policie, kriminálku a záchranku.

„Sakra, co jste tam proboha vyváděli?“ zaskučel do vysílačky, ale protože mu strážník neodpověděl, dodal, že všechny vyrozumí a pošle mu je.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Jardy kolega, když se do stanového tábora dovlekl se zadrženým vrahem. Pohled upíral na zakrvácený látkový kapesník, jehož bílou barvu kompletně nahradila rudá.

„Snad jo,“ pokrčil rameny. „Doufám, že nic nechytnu.“

„Máš nějakou nemoc, šmejde?“ trhl obézní Franta spoutaným narkomanem a povalil ho na zem vedle ohniště.

„Nemám,“ zapřisáhl se Frýdl. Ustrašeně těkal pohledem mezi policisty a hubeným bezdomovcem. Od temného místa, které bylo původně zakryté plachtou, záměrně zrak odvracel. Jako kdyby si nechtěl připustit, co ve svém zdrogovaném stavu provedl. Přesto se neubránil a jeho pohled jako magnet přitáhla částečně svlečená mrtvola mladé dívky. V jejích nevidomých očích se odrážely plameny hořícího ohně. Vytřeštil oči a jako zraněné zvíře zavyl.

„Zajděte k našemu autu, a až přijedou policajti, přiveďte je sem,“ nakázal Franta bezradně vyčkávajícímu Mikuláši Škubalovi.

„Dobře, veliteli,“ odpověděl bezdomovec a okamžitě se vydal po vyšlapané cestičce do lesa. Viditelně se na místě vraždy ani mezi policisty a zadrženým vrahem necítil dobře, takže byl rád, že může odejít. Nejraději by utekl pryč, někam daleko, a už se nevracel, ale slíbil, že to neudělá. Kvůli Libušce, kterou měl rád jako vlastní dceru. Přesto cestou tmavým lesem v duchu přemítal, kolik věcí má ve stanovém táboře. Než došel k zaparkovanému policejnímu autu, byl rozhodnut, že jakmile se celá událost vyřeší, sbalí se a najde si k bydlení nové místo. Tady by se necítil dobře. Bál se, že by ho strašil duch mrtvé dívky, jejíž smrti nezabránil a radši zbaběle utekl hledat pomoc.

Franta Válek si prohlédl zakrvácenou ruku mladšího parťáka a podal mu čistý kapesník. Vrátil se k Frýdlovi, který stále ležel na zemi vedle ohniště a bál se pohnout. Prudce ho nakopl do zadku, až se ležící tělo posunulo na dosah horkých kamenů. Narkoman zařval bolestí a ublíženě pohlédl do odulé tváře naštvaného strážníka.

„Moc nečum, nebo ti rozkopu hubu, hajzle!“ zasyčel mu do obličeje Franta. „Zabil jsi mladou holku a zranil policajta. Mám sto chutí ti z držky vykopat ty zuby, kterými jsi je pokousal,“ zamračil se na něj a znovu kopl.

Když se ho chystal nakopnout potřetí, ucítil na rameni Jardovu ruku.

„Nech ho být, byl mimo a neovládal se,“ klidnil ho.

„Koho to zajímá? I pod vlivem je to jeho vina! Koukni se na svoji ruku a modli se, abys něco nechytl,“ rozčílil se Válek, ale od vzlykajícího Frýdla ustoupil.

„Jsem rád, že jsi mě zachránil, ale nech ho být. Zaslouží si profesionální zacházení a určitě se dočká spravedlivého trestu. Je to taky člověk.“

„Ty jsi blázen…,“ zavrtěl hlavou nechápavě postarší tlouštík a potichu si nesouhlasně brblal pod vousy. Kdyby včas nezasáhl, tak by Frýdl Jardu uškrtil, a on na něj chce přesto brát ohledy?

Kapitola 5

„MĚL JSEM TĚ MOC RÁD,“ posteskl si Škubal směrem k mladé dívce, když vyšel z křoví na vozovku u železničního viaduktu.

„Kdybych měl mobil, zavolal bych o pomoc dřív, ale takhle jsem musel přemlouvat kolemjdoucí, aby zavolali policii,“ vysvětloval nahlas nepřítomnému duchu kamarádky.

Na jeho monolog odpovědělo až po pár minutách blížící se houkání sirén policejních vozidel.

Bezdomovec připomínající zombie je rukama navigoval, kde mají zaparkovat. Na úzké slepé silnici vedoucí pod železničním viaduktem zastavily s blikajícími majáky dvě policejní vozidla a sanitka rychlé záchranné služby.

Jakmile ztichly sirény, rozhostilo se v okolí ohlušující ticho. Z policejní oktávky zaparkované nejblíže k Mikuláši Škubalovi vyskočila dvojice mladých policistů v černých kombinézách. S baterkou v jedné ruce a pistolí v druhé se rozběhli k shrbenému bezdomovci v otrhaných hadrech, který se přesunul k prošlapanému otvoru ve křoví.

Škubal se v předzvěsti útoku skrčil k zemi a automaticky si rukama kryl hlavu.

Praporčík z Pohotovostní motorizované jednotky nechápavě pohlédl na svého kolegu, zasunul pistoli zpátky do pouzdra a postavil se nad vystrašeným mužem.

„Co blbnete?“ zeptal se nechápavě.

„Já… já… myslel, že mě jdete zmlátit.“

„Proboha, proč? Vy jste něco udělal?“

„Ne,“ zavrtěl otrhaný zombie hlavou a postavil se. „Ten zraněný pan policista mi řekl, abych tu na vás počkal a dovedl vás za ním. Je tam mrtvá Libuška a oni drží Martina, který ji zabil.“

„Jdu to říct výjezdovce a záchrance, zatím si napiš jeho totožnost,“ pokynul praporčík mladšímu kolegovi. Prohodil pár slov se záchranářem stojícím vedle sanitky a zastavil se před transportérem v policejních barvách, ze kterého vystupovali kriminalisté.

„Ahoj, chlapi,“ kývl v pozdravu na muže v civilu a stručně jim vylíčil, co zjistil od hubeného bezdomovce. „Zavede nás na místo činu, je to skoro uprostřed lesa.“

„Tak jdeme, ať to odsýpá,“ zavelel poručík Eduard Braun – vedoucí výjezdové skupiny – a kývl na své dva kolegy. „Marku, bude tam tma jako v pytli. Vezmeme ta velká přenosná světla.“

„Počítal jsem s tím,“ odpověděl technik Marek Tvrdý a sáhl do vozidla pro svoji brašnu a hliníkový kufr, ve kterých měl všechny pomůcky, které může na místě činu potřebovat k zajištění stop. Potom zpod sedaček vytáhl dvě obrovská a těžká zařízení. Kývl na praporčíka. „Vezměte nám ta světla, vidím, že jste mladí a silní, tak to zmáknete.“

„Jasně,“ přisvědčil neochotně policista, vzal jeden světlomet a druhý předal kolegovi, který mezitím dokončil lustraci bezdomovce a jeho totožnost nadiktoval vedoucímu kriminalistů.

„Veďte nás, pane Škubale,“ pokynul nedočkavě drobnému muži poručík Braun.

Bezdomovec v otrhaných šatech na nic dalšího nečekal, zaplul do prochozeného otvoru v hustém trnitém křoví a suverénně vykročil do temnoty.

„Nepřipomíná ti chodící mrtvolu?“ zašeptal vyšetřovatel Robert Bříza k Edovi.

„Taky mě to napadlo, dokonce má i odpovídající odér,“ zasmál se tiše vedoucí výjezdovky a v čele průvodu policistů a záchranářů následoval muže do černého lesa.

*

Poručík Braun s vyšetřovatelem si vyslechli podrobné vyprávění obézního strážníka, který hlídce Pohotovostní motorizované jednotky předal zadrženého Martina Frýdla. Zatímco jeho urostlého kolegu ošetřovali záchranáři, pyšnil se před kriminalisty hrdinským zneškodněním vraha mladé dívky a záchranou svého parťáka. Vyznívalo to, jako kdyby na celé akci měl zásluhu pouze on.

Eda na první pohled pochopil, že není tím, kdo prchajícího muže dostihl a zamezil tak nekonečnému pátrání, kdyby se pachateli podařilo z místa činu zmizet. Nechal Roberta, aby od strážníka dál zjišťoval informace, a poklekl k mrtvé dívce. Světlem baterky ji přejel od hlavy k patě. Zamrazilo ho, když spatřil, v jakém je stavu. Odhadoval, že jí je stěží dvacet let, ale vrásky a špína v obličeji ji dělaly starší. Život na ulici plný drog a alkoholu si na ní postupem let vybral svoji daň, až si nakonec přišel pro poslední splátku.

S pohledem na její chladnou mrtvolu si zamyšleně představoval, co přesně se tady seběhlo. Leknutím skoro nadskočil, když se mu za zády ozval mužský hlas.

„Zjistil jsem její totožnost.“

Prudce vstal a otočil se. Před ním stál asi třicetiletý strážník s potlučeným obličejem.

„Ahoj, dobrá práce. Jsi v pořádku? Co tvoje zranění?“ zeptal se, když si všiml všemi barvami hrající pohmožděniny na strážníkově krku.

„Bude to v pořádku,“ mávl obvázanou rukou. „I ruka vypadala hůř, než jaké to zranění je.“

„To jsem rád. Kdo je tedy ta dívka?“

„Libuše Pálková, 18 let. Prověřil jsem ji přes operačního a podle evidence pátrání ji půl roku pohřešuje rodina,“ odpověděl Jarda Horák a podal kriminalistovi občanský průkaz, který nalezl v dámské kabelce vedle ohniště.

Eda si převzal doklad a pohlédl na strážníkovu zavázanou ruku. „Doufám, že od toho drbana něco nechytneš.“

„Prý nic nemá, ale moc bych na to nesázel. Je to feťák a bezdomovec,“ odpověděl Jarda a dodal, že dostal nějakou injekci a zítra půjde na vyšetření.

„To rozhodně jdi,“ souhlasil Eda Braun. Všiml si, že Robert domluvil s tlustým strážníkem. Počkal, až k němu přijde, a rovnou se zeptal: „Budeme kluky z městské policie vyslýchat nebo je necháme vydechnout a kluci z vražd to udělají zítra?“

„Vím od nich všechno podstatné a domluvil jsem se s Válkem, že mi o celém zásahu sepíšou záznam. To mi pro začátek stačí,“ odpověděl vyšetřovatel a dodal: „Myslím, že zítra to bude stačit.“

„Souhlasíme. Zítra dopoledne si kolegy od městské policie vyslechneme,“ vmísil se do hovoru černovlasý vysoký čtyřicátník v látkovém saku a džínách. Za ním souhlasně pokyvoval menší, o něco mladší muž. Oba vystoupili z lesní tmy a napřáhli k Edovi ruku. „Ahoj, kapitán Brázda a kolega kapitán Kubát z 1. oddělení.“

„Ahoj, poručík Braun. Jste tady rychle,“ poznamenal vedoucí výjezdovky, když si s oběma muži potřásl rukou. „Nesetkali jsme se už?“

„Braun…,“ zamyslel se Radim Brázda a po vteřině se vědoucně usmál. „No jasně. Před rokem – případ sériového vraha, který nechával u obětí figurku tří opic.“

„Ano, vzpomínám si,“ přisvědčil Eda, a než stačil pokračovat, ozval se Robert: „Já taky. Je mi líto vašeho šéfa.“

„Je ho škoda, byl to dobrý chlap,“ odtušil Otakar Kubát.

„No, nic, nebudeme se zdržovat minulostí, když před sebou máme hodně práce,“ ukončil rozjímání Brázda a pohlédl na Roberta Břízu a zbytek výjezdové skupiny. Vyšetřování dívčiny vraždy si automaticky přidělil a nehodlal ztrácet čas zbytečným lelkováním. „Vy ohledejte místo činu, my si to kolem jen zběžně okoukneme, abychom si udělali představu. Strážníka Válka a Horáka vyslechneme dopoledne, jak jsme se dohodli,“ rekapituloval plán a ostatní kriminalisté svorně kývali hlavami. Mávl na uniformované policisty, kteří stáli vedle jednoho ze stanů: „Vy nám na barák odvezete zadrženého Martina Frýdla a umístíte ho do cely předběžného zadržení. Já tam zavolám, že jim dodáme potřebné dokumenty, až se vrátíme do kanceláře. My s Otou pojedeme s Mikulášem Škubalem, kterého vyslechneme, a pak se pustíme do pachatele. Vyhovuje to všem?“

„Určitě,“ potvrdil za policisty na místě činu vyšetřovatel výjezdové skupiny a kývl na technika. „Dáme se do ohledávání, ať to do rána máme hotové.“

„My jsme domluveni,“ obrátil se Brázda na strážníky a podal jim vizitku. „Až vás vyslechneme, tak Frýdlovi nadělíme ještě útok na úřední osobu. Ty si zajdi na ošetření a dones lékařskou zprávu, případně neschopenku, pokud půjdeš marodit. Nechci ti radit, ale být tebou, tak bych šel.“

*

Jarda Horák s Frantou Válkem prošli temným lesem a z hustého křoví vyšli na začátku slepé ulice pod viaduktem. Silnice se mezitím zaplnila dalšími policejními vozidly, u kterých stálo a pokuřovalo několik hlídkařů v černých kombinézách. Byli tady zbyteční, ale v obvodě zavládl klid, takže se rozhodli, že si prohlédnou opravdového vraha. Pro většinu z nich to bude první a možná i poslední příležitost takového zločince za svoji policejní kariéru vidět.

Oba strážníci si to namířili ke svému autu, ale nijak výrazně nespěchali. Nebylo kam. Operační věděl, že se podílí na zákroku s vrahem, takže na jejich volací znak zapomněl a neotravoval je. Řešení přestupků a umravňování opilců při rušení nočního klidu nechal na ostatních hlídkách.

Noc se dávno překlenula k ránu. Všeobecné veselí, které provázelo svátek čarodějnic, s každou minutou polevovalo. Po ulicích se trousili poslední osamělí lidé, kteří mířili do svých domovů.

„Jsem zvědavý, jestli dostaneme odměnu,“ prohodil Franta Válek.

Sledoval, jak policisté z Pohotovostní motorizované jednotky vyvádí z křoví spoutaného a notně pochroumaného Martina Frýdla. Za nimi se objevili detektivové z oddělení vražd ve společnosti nepříliš nadšeného oznamovatele. Nasedli do svých vozidel a projeli kolem stojících strážníků.

Okolím se rozlehl pronikavý jekot sirény a modré světlo majáku ozářilo stromy a domy na protější straně silnice. Auta zrychlila a vystřelila ulicí Pod Táborem kolem policejní školy na Českobrodskou a dál do sídla oddělení vražd v Kongresovce.

Během pár vteřin zvuk zeslábl a ulice se znovu ponořila do nočního ticha.

„Pochybuju,“ odpověděl Jarda. „Myslím, že veškerou smetanu slíznou ti dva detektivové, kteří právě odjeli. Oni tu vraždu budou vyšetřovat a objasní ji. My jsme jim vraha jenom chytili a předali na zlatém podnose.“

„Hm,“ zabručel obézní strážník. „Asi máš pravdu. Jenže já to tak nenechám,“ usmál se vypočítavě. „Napíšu naprosto luxusní úřední záznam, že z něj šéf, ředitel i celé vedení magistrátu bude blahem učůrávat, a to by v tom byl čert, abychom něco nedostali. My jsme ti hrdinové z městské policie, kteří s nasazením vlastního života vrahovi zabránili v útěku,“ čílil se Franta. „Přesně to se všichni, včetně novinářů, dozvědí.“

Ty jsi určitě nasadil život, pomyslel si ironicky mladší strážník, ale můj život.

Smutně pohlédl na ovázanou ruku. Na bílém obvaze spatřil prosakující rudou tečku a pod ním ho to v místech kousance nepříjemně svědilo a brnělo.

„Odvez nás na základnu, ať to můžeš sepsat,“ požádal samolibě se tvářícího parťáka a znaveně se svalil do sedadla spolujezdce.

Franta se chvíli pral s malým prostorem mezi sedačkou a volantem, ale nakonec zdárně zvítězil a své mohutné tělo natlačil dovnitř. S úsměvem od ucha k uchu nastartoval a zamířil na oddělení. Myslí mu vířily slovní obraty, kterými vyšperkuje text úředního záznamu. Nakonec ta služba nedopadne tak špatně, jak si zpočátku myslel.

Na křižovatce s Českobrodskou ulicí hlídku městské policie minul protijedoucí vůz koronera, který potichu zatočil do ulice Pod Táborem.

Kapitola 6

„KONEČNĚ KLID,“ konstatoval poručík Eduard Braun, když s technikem a vyšetřovatelem osaměli na místě brutální vraždy.

„Bylo na čase,“ souhlasil Robert Bříza. „Dáme se do ohledání místa činu, a až dorazí koroner, tak prohlédneme tu dívku.“

„Já jsem připraven,“ oznámil Marek Tvrdý a stiskl vypínač na velkém plastovém kufru, z kterého předtím vysunul dlouhou tyč s plochým panelem. Přešel k druhému a proceduru zopakoval. Prostor za svěšenou celtou na okraji stanového tábora bezdomovců zalilo ostré světlo, které mohlo bez problému konkurovat slunečnímu.

Mrtvola ležící dívky se ocitla v kuželech reflektorů jako herečka na divadelním jevišti.

Technik si připravil fotoaparát a Edovi podal kameru. „Pořídíš záznam, zatímco budu fotit?“

„Jasně, stejně tu pro mě není žádná práce,“ souhlasil kriminalista. Všichni svědci, které by za normálních okolností vyslýchal, byli pryč a vzhledem k opuštěnosti místa neměl šanci najít jiné. Hledat kamery, které často pomohly s objasněním trestných činů, bylo v lese rovněž nereálné. Nic z toho ani nebylo třeba, jelikož Jarda Horák zadržel pachatele přímo při páchání vraždy.

Kývl na vyšetřovatele a zapnul nahrávání.

Robert postupně prošel a okomentoval celé místo bezdomoveckého tábora, zatímco Eda vše nahrával a Marek fotil. Než po půl hodině dorazil na místo koroner, měli zadokumentovaný celý prostor, odhozené roztrhané oblečení mrtvé dívky a zevrubně i ji samotnou.

„Sem se dostat, to je utrpení,“ postěžoval si starý koroner, když se jako duch vynořil zpoza jedné stanové celty. „Ještě že tu máte světlo jako ve dne.“

„Buďte zdráv, pane doktore,“ přivítal ho Robert.

„Povídejte, co pro mě máte?“

„Mrtvou osmnáctiletou ženu,“ odpověděl vyšetřovatel, který v čele skupinky přešel od ohniště k jejímu ležícímu tělu.

„Pachatel po ní vyžadoval pohlavní styk, ale ona odmítla, tak se rozhodl, že si ho vynutí násilím. U toho byl svědek, který utekl pro pomoc. Když se vrátil s hlídkou strážníků městské policie, tak na ní pachatel právě vykonával soulož. Domníváme se, že nejpozději v průběhu styku zemřela.“

„Chudák holka,“ poznamenal doktor Mojmír Vrána a poklekl k dívce. „Jestli jste připraveni, můžeme začít ohledávat tělo.“

„Čekali jsme jen na vás,“ přisvědčil Robert. Ujistil se, že je Marek připraven s fotoaparátem a Eda s videokamerou. Oznámil do záznamu pokračování ohledání za přítomnosti koronera a předal mu slovo.

Nemilosrdně ostré světlo lampy odhalilo kriminalistům a lékaři všechna krvácivá zranění i pohmožděniny na ženině těle.

Eda se otřásl, když si poprvé pořádně prohlédl, v jakém stavu dívka je. Byl rád, že toho hajzla, který jí to udělal, měšťáci chytili. Doufal, že shnije ve vězení a nikdy se nedostane ven. Taková zrůda si nezasloužila odpuštění, natož návrat k normálnímu životu po vykonání trestu. Pochyboval, že by se ve vězení změnil a napravil, většinou tomu bylo naopak.

Osmnáctiletá dívka vypadala starší. Obličej měla pokrytý špínou, barevnými pohmožděninami a tržnými rankami se zaschlou krví. Nevidoucí oči s rudě zbarveným bělmem a rozšířenými zorničkami vyčítavě hleděly na muže, kteří se zabývali její vraždou. Levou část obličeje měla napuchlou od modřiny, která se začínala objevovat ve chvíli, kdy ještě žila. Mezi popraskanými rty jí z levého koutku stékal potůček krve, který zaschl v polovině cesty, než stačil po tváři dotéct k uchu.

„Překousla si jazyk, když ji mlátil,“ oznámil lékař, když dívce otevřel tuhnoucí čelist a z ústní dutiny vytekla nahromaděná krev. Prohmatal lebku a opuchlinu v obličeji a dodal, že má zlomený nadočnicový oblouk a drobné kůstky v oblasti tváře a nosu. Temeno hlavy zůstalo neporušeno, ačkoliv důlek v hlíně pod ním svědčil o tom, že jí pachatel několikrát hlavou udeřil o zem.

Rozhrnul dívce zbytky roztrhaného trička a odhalil bledou pokožku její hrudi. Několikrát dívce pohnul hlavou a pozorně si prohlédl hubený krk. Pak přejel pohledem na její vzpažené ruce, které se křížily nad hlavou.

„Příčinou úmrtí je nepochybně uškrcení,“ vyřkl ortel a ukázal na otisk silného sevření pětice prstů na jejím krku. „Pravou rukou ji škrtil a nejspíš se nepletu, když řeknu, že levou rukou jí držel nad hlavou spojené ruce, aby se nemohla bránit. Jakmile upadla do bezvědomí, tak je pustil. Tady ty kousance vznikly pravděpodobně až po smrti.“

Eda kamerou v detailu najel na mnohačetné rudě zbarvené trhlinky, tvořící dva protilehlé půlměsíce, kterými byla na několika místech porušena bledá kůže v okolí dívčiných bradavek. Ačkoliv některé vypadaly poměrně hluboké, krvácely velice slabě, což potvrzovalo lékařovu diagnózu, že vznikly až po smrti, kdy srdce do žil nepumpovalo krev. Pár dalších kousanců zaznamenal i na krku, ty nebyly tak hluboké a neporušily kůži. Proti těm na prsou byly podbarveny modřinami, takže ještě žila, když ji muž kousal.

Koroner Vrána stáhl dívce z nohou zbytky roztrhaných legín, které měla natažené pod látkovou sukní, vytaženou a shrnutou do pasu. Těsné nohavice na jejím těle držely v podstatě jen díky pár zbývajícím nitím. Pachatel se nezdržoval svlékáním, aby se dívce dostal mezi nohy, raději je roztrhal a udělal si potřebnou cestu ke spodnímu prádlu. Bledě modré kalhotky ležely pod dívkou, na obou bocích přetržené, špinavé od okolní hlíny a krve.

Při pohledu mezi dívčiny roztažené nohy se Eda zachvěl. Lehce zarostlý podbřišek hrál všemi barvami pohmožděnin. Zakrvácená vagína a četné modřiny na vnitřních stranách stehen potvrzovaly, že se dívka roztažení nohou a znásilnění urputně, ale marně bránila.

Lékař popsal nalezená zranění a otočil dívku, aby prohlédl záda. Tam našel jen pár podlitin a škrábanců způsobených kameny a větvemi, na kterých ležela. Větším zraněním zabránily zbytky oděvů, které na ní zůstaly oblečené.

Koroner Vrána unaveným hlasem dokončil komentář videozáznamu, s praskáním v zádech se zvedl a natáhl se pro stanovou celtu, která ležela opodál. Přikryl dívčino zmordované tělo a pohlédl do bledých tváří kriminalistů.

„Momentálně se ode mě víc nedozvíte,“ pokrčil rameny.

„Doba úmrtí nastala někdy před hodinou, příčinou je určitě uškrcení, ale přesnější informace získáte až po pitvě.“

„Myslím, že to bylo vyčerpávající ažaž. Nám to stačí, díky moc,“ poděkoval vyšetřovatel. „Napište do zprávy o prohlídce mrtvé, že budeme chtít soudní pitvu na Bulovce.“

„Jak je vaše ctěné přání. Pohřebáky zavolám z auta,“ usmál se na kriminalisty sedmdesátiletý hubený lékař. Rozloučil se kývnutím rukou a v doprovodu jednoho z čekajících policistů v černé kombinéze se vydal tmavým lesem ke svému vozidlu.

„Co my? Balíme?“ zeptal se Marek, zaklapl krytku objektivu fotoaparátu a pečlivě ho uložil do vypolstrované brašny.

„Ano,“ přisvědčil vyšetřovatel, který si dokreslil náčrtek rozestavení stanů, ohniště a polohu mrtvé dívky. Vše opatřil popisky, a když byl se svojí prací spokojen, zavřel desky. Pro protokol o ohledání místa činu měl všechno poznamenané a nic jiného v tomto případě dělat nemusel.

Eda byl také rád, že si případ na místě převzali Brázda s Kubátem. Tím celé výjezdové skupině ulehčili práci a nekonečné papírování, kterým by strávili zbytek noci a nejspíš i celé dopoledne.

Na něj čekalo sepsání záznamu, ve kterém shrne všechny zjištěné skutečnosti od svědků a nastíní situaci na místě činu. Věděl, že na prvním oddělení měli v případě vraždy raději, když dokument obsahoval jen strohá fakta. Jakékoliv domněnky nebo příliš podrobného popisu se mohl chytit advokát obžalovaného, různě ho překroutit a použít v jeho prospěch. Každý policista se vyjadřoval jinak, měl různě bohatou slovní zásobu a v neposlední řadě i odlišně vnímal jednotlivé skutečnosti na místě činu. V závažných případech bylo lepší šetřit slovy.

„Kluci budou slavní,“ konstatoval technik, když balil první z přenosných světel.

„Měšťáci?“ zeptal se naivně Eda a začal rozebírat druhý reflektor, který stále kuželem ostrého světla mířil na přikryté tělo zavražděné Libuše Pálkové.

Odpovědí mu bylo Markovo uchechtnutí. „Strážníky možná pochválí jejich šéf, ale to se nedozvíme. Mluvím o klucích z vražd. Jindy na ně čekáme přes hodinu a teď, když byl chycen pachatel, tak jsou tady jako na koni.“

„Fakt tady byli sakra rychle,“ přisvědčil Robert.

„Jasně že jo. Vycítili tutovku. Vyslechnou pár lidí, a než vyjde slunce, bude mít ředitel při svém příchodu do práce na stole vedle kávy zprávu o vyřešení vraždy a zatčení pachatele. Jako kdybyste to neznali…“

„Asi máš pravdu,“ přisvědčil Eda. Myslí mu prolétla vzpomínka na dvounásobnou vraždu, ke které se nachomýtl v době, kdy sloužil na oddělení pátrání. Tehdy měl štěstí, náhoda ho přivedla na místo činu s dvěma rozsekanými muži a podařilo se mu zatknout jejich vraha, který se k činu přiznal. Jakmile zákrok oznámil operačnímu, přijel major Peřina se svojí mordpartou a případ s pachatelem si převzal. Na ředitelství se slavilo, rozdávaly se odměny, ale na Edu se zapomnělo, jako kdyby neexistoval.

„Určitě máš s tou odměnou pravdu,“ opravil se vedoucí výjezdové skupiny a se smutným úsměvem na tváři potlačil dávnou vzpomínku.

V čele svého týmu se vrátil na silnici pod železničním viaduktem, kde stála dvě policejní vozidla. Zaklepal na okno oktávie a čekal, než ho řidič stáhne dolů.

„Vy jste z místního oddělení?“

„Jo, poslal nás sem operační. Máme být k dispozici detektivům z vražd a výjezdovce,“ odpověděl otráveně mladý strážmistr, aniž projevil snahu z vozidla vystoupit.

V Edovi začala vřít krev. Podle služebního čísla na balistické vestě policisty poznal, že slouží krátce, ale udivila ho a zároveň rozhořčila naprostá neúcta k služebně staršímu kriminalistovi.

„Můžeš mi říct, proč jste za námi nepřišli na místo činu?“

„Nikdo nám to neřekl,“ pokrčil rameny mladík.

„Ptali jste se někoho nebo jste jen přijeli a zaparkovali?“ nechápal Eda.

„Zaparkovali a čekali, až nám někdo něco řekne. Nikdo nepřišel…“

„Jak dlouho děláš u policie?“

„Dva měsíce, proč?“

„A kolega?“

„Ten je tu teprve na praxi.“

„Panebože,“ zhrozil se Eda. Nechápal, jak někdo může do hlídky postavit dva naprosté začátečníky.

„Tak koukejte vylézt,“ poručil jim méně naštvaně. „Zajděte se kouknout na místo činu, kde leží mrtvá. Jeden z vás tam zůstane hlídat a druhý se vrátí, aby počkal na pohřebáky.“

„Proč?“ podivil se strážmistr.

„Děláš si ze mě srandu?“ naštval se Eda. „Prostě vylez a poslouchej rozkazy!“

„A vy jste kdo?“ tvářil se nechápavě, když vystupoval.

„Ty vole…,“ vydechl nevěřícně. „Poručík Braun, vedoucí výjezdové skupiny, tady sis to mohl přečíst, když jsi nás nepoznal podle auta,“ nastavil mladíkovi před oči visačku, kterou měl připnutou na přední kapse košile, vedle odznaku kriminální policie, který se mu houpal na šňůrce na krku.

„Aha,“ polkl hlasitě policista. „Takže, co máme dělat?“

Eda v zoufalství zavřel oči, zhluboka se nadechl a znovu mu polopatě zopakoval všechny instrukce. Když kluky v uniformách sledoval odcházet stezkou v hustém křoví, doufal, že to zvládnou. Nerad by se sem za hodinu vracel kvůli oznámení „havranů“, že tu na ně nikdo nečeká a oni mrtvou dívku nemohou najít. Nedej bože, aby se v tom lesíku policisté ztratili a nenašli cestu zpět. To by pak potvrzovalo pravdivost stovek vtipů o policajtech…

Kapitola 7

„JSEM RÁDA, ŽE JSI MĚ NAKONEC PŘEMLUVILA,“ pronesla drobná blondýnka k vedle ležící černovlásce. Se spokojeným zamručením se na posteli protáhla a pohledem vyprovodila vysokého svalnatého muže odcházejícího z ložnice do předsíně na toaletu.

„Říkala jsem, že se ti to bude líbit. Vášnivá dvojka znovu v akci!“ zasmála se macatější žena s bujným poprsím. „Jako když jsme spolu byly na intru.“

„No, no, no. To zas nepřeháněj, Marcelo,“ bránila se připomínce jejich mladického života, ale v duchu se musela usmát. Tohle bylo podstatně lepší než jejich divoké jízdy a večírky plné sexu na koleji. „Tam jsme dali trojku jen jednou a byla to dost slabota. Pokud si pamatuju, tak ten kluk, už ani nevím, jak se jmenoval, nedokázal udělat ani jednu z nás, natož sebe dvakrát za sebou.“