POSILOVÁNÍ STRESEM

CESTA K ODOLNOSTI

Tato kniha vznikla ve spolupráci

s Českým olympijským výborem

a za podpory Nadace Pohyb bez pomoci.

Text © Pavel Kolář, 2021

Cover Photo © Robert Tichý, 2021

Illustrations © David Černý, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7514-7

Úvod

Vlivem epidemiologické situace spojené s onemocněním covid-19 jsme se ocitli v ohrožení. Najednou se ukázalo, že přestože máme možnost vyslat člověka do vesmíru nebo zničit náš svět v jaderné apokalypse, stále se budeme muset vyrovnávat s novými stresory, které odhalí naše civilizační slabiny, a to i když jsme si zpupně mysleli, že „můžeme poručit větru a dešti“. U současné pandemie doslova v přímém přenosu sledujeme, že se mezidruhová evoluce (viry versus Homo sapiens) nezastavila! Pandemie odhalila i skutečnost, že euroatlantická civilizace postupně stárne a žije déle v nemoci, tj. má zvýšený výskyt civilizačních nemocí a vyšší koncentraci obyvatel v „epidemiologicky rizikových“ městských aglomeracích než Afrika či Indie, kde je výrazně vyšší podíl obyvatel do 30 let, kde je „našich“ onemocnění výrazně méně a kde se ve větším množství stále žije relativně izolovaně na venkově, jak to bylo v naší části světa běžné ještě v 18. a 19. století. Tato skutečnost se odráží i na rozdílech v nemocnosti či úmrtnosti na covid-19.

Na rozdíl od krátkodobých kalamit (např. povodní) je epidemie covid-19 dlouhodobou záležitostí, a proto je potřeba počítat s tím, že toto onemocnění není pouze virová nákaza, ale také závažný „psychosociální patogen“, kdy průběh onemocnění a příčiny úmrtí nemají jen somatický rozměr, ale mají též rozměry duševní, sociálně-ekonomické či existenciální. Člověka lze „zahubit“ stejně jako virovou nákazou i navozením úzkosti a deprese, vyloučením ze společnosti, zpřetrháním vztahů, sociálním úpadkem, ztrátou ekonomické jistoty, ztrátou životního smyslu. Problém tedy nespočívá pouze v tom, jakým způsobem zabránit rozšíření nákazy a jak onemocnění léčit, ale také v tom, jak minimalizovat dopady na životech ze všech dalších souvisejících příčin – z omezení pravidelných kontrol a léčby pacientů s rizikovými chronickými onemocněními (vysoký krevní tlak, cukrovka, autoimunitní onemocnění atd.), z vysokého nárůstu počtu depresí, úzkostných stavů, sebevražd a sebevražedných myšlenek, z nárůstu obezity a jí vyvolaných následků, z digitální závislosti u dětí, z domácího násilí, z omezení elektivní zdravotní péče, z budoucí ztráty existenciální jistoty, z narušení transgenerační komunikace a z mnoha dalších příčin.

Naším jediným a nejdůležitějším cílem v takových případech nemůže být pouze nenakazit se, ale udělat vše proto, abychom zesílili svou integritu, posílili svou odolnost, a to nejen před viry, ale před vším, co naši lidskou, kulturní a duchovní identitu rozbíjí. V přímém přenosu jsme viděli a neustále vidíme, jak jsme zranitelní i kvůli oslabení idejí a duchovního života.

Na pravidelné pondělní poradě s děkanem naší lékařské fakulty profesorem Vladimírem Komárkem tyto otázky, někdy i s určitým názorovým rozdílem, často diskutujeme. Jednoznačně jsme se shodli na tom, že vedle studia vlastního viru, následného onemocnění a léčby je zcela zásadní také studium a daleko větší důraz na míru naší odolnosti. Ta je z velké míry ovlivněna způsobem našeho života. Virus útočí na oslabenou imunitu, obezitu, cukrovku, strach, úzkost, narušené společenské vztahy atd. a to vše můžeme výrazně ovlivnit. Je však třeba začít již v dětském věku. Otázka resilience, tedy míra naší odolnosti, v souvislosti s onemocněním covid-19 je zcela v pozadí zájmu. Je třeba si stále více uvědomovat, že nežijeme ve „vzduchoprázdnu“ a naše životy neobklopuje neprodyšná bublina. V životě se nevyhneme nemocem, zraněním, bolestivým podnětům, působení bakterií, virů, plísní, parazitů. Jsme vystaveni širokému spektru přírodních či syntetických chemikálií, ocitáme se pod vlivem proměnlivé teploty – horka, zimy –, rozdílné saturace kyslíkem z důvodu změn nadmořské výšky. Působí na nás elektromagnetické síly, jejichž mechanismus vlivu dodnes neumíme přesně vysvětlit, ač je nepochybně velký (dnes hovoříme o tzv. „anomálních zónách“), působí na nás radioaktivní záření. Vzdorujeme vlivům spojeným se způsobem a charakterem výživy, hladu, žízni, nedostatku spánku, namáhavé fyzické zátěži, alkoholu atd. Náš život doprovází také situace velmi silně zasahující naši duši – živelné katastrofy, války, dopravní nehody, závažná onemocnění, smrt blízkého člověka, existenční problémy, rozvod, rodinné konflikty, pracovní neshody apod. To vše velmi silně proniká do naší mysli a promítá se do našich emocí a pocitů. Vše, co se nám děje, tedy všechny podněty, vlivy, situace, které přicházejí jak zvenčí, tak zevnitř našeho organismu a působí na nás, zapříčiňují jeho vychýlení z rovnováhy. Je-li toto vychýlení výraznější, vzniká stres. My se nemůžeme chránit pouze tím, že těmto vlivům vystavíme bariéru, ale musíme se chránit i tím, že vznikne ochrana uvnitř nás. Stres, spojený třeba i s onemocněním covid-19, je pak potřeba vnímat nejen z polohy nebezpečí a ztráty, ale je nutné ho vnímat i jako výzvu, jako předpoklad zisku. Je to podobné, jako když řídíme auto. Jakmile se staneme v řízení příliš jistí, začneme být nepozorní. Když v té době nabouráme a odnesou to jen plechy a my vyvázneme s pár odřeninami, poskytne nám to dobrou zpětnou vazbu.

Vzhledem k zásadním, ale také rozdílným dopadům stresových reakcí na naše zdraví a na kvalitu našeho života vzniká celá řada otázek: Co je to stresor a stresová reakce?, Je stres nebezpečný?, Co spouští stresovou reakci?, Může nám stres pomáhat?, Jak reaguje na stresové vlivy náš organismus?, Kdy nám stres pomáhá a kdy škodí?, Kde je náš potenciál odolnosti a jak ho využíváme?, Jak reaguje na stresory naše duše a jak tělo?, Jak je propojena duše s tělem?, Je dnes stresu skutečně víc, nebo jsme vůči němu méně odolní?, Nakolik jsme odolní po rodičích a kolik se toho ve vzdoru vůči stresovým atakům musíme naučit?, Jakou roli hrají v naší odolnosti naše smysly?, Jak se stát v životě silnější vůči stresovým vlivům? A jak nakládat se stresujícími vlivy majícími dopad na náš tělesný a duševní stav?

Tyto a řada dalších jsou tedy důležité otázky dnešní doby, které jsem se pokusil, při pokorném respektu k omezenému množství znalostí, diskutovat a na některé vyslovit svůj názor. Nevnímejte prosím tuto knihu ani tak jako návod, jako spíš upozornění, že naše tělo a duše v sobě skýtají obrovský potenciál udělat nás nejen silně odolnými, ale také šťastnými. To jak ho využijeme, záleží jen na nás samých.

Co znamená resilience?

Resilience

Resilience aneb naše odolnost v životě

Člověk se v důsledku boje o přežití musel od počátku své existence naučit porozumět a vzdorovat rozmanitým stresovým vlivům. Tělesná zátěž, zima, horko, nedostatek jídla a tekutin, bakterie, viry, paraziti, nedostatek spánku, nemoc, bolest, ohrožení komunity apod. zasahovali naše životy od nepaměti.

Dnes umíme těmto stresorům nastavit bariéru, o to více se však stáváme vůči nim zranitelní. Přehnanými bariérami je potlačena naše schopnost přirozené adaptace, která organismu umožňuje na stresory přiměřeně reagovat a při jejich opakovaném působení s nimi účelněji a úsporněji bojovat. Lapidárně řečeno, zmíněné stresory na nás vytvářejí tlak a my mu musíme umět vzdorovat, jinak jsme zranitelní. Musíme vytvořit takovou reakci, aby nás stresor co nejméně vychýlil z rovnováhy tělesné i psychické. Zkusme si představit, že stejnou silou postupně stiskneme ocelovou kouli, tenisový míček, pingpongový míček a rajské jablíčko. Co se stane? Budou našemu tlaku vzdorovat. Ocelová koule bude vzdorovat nejsilněji, tlak naší ruky se na ní nijak viditelně neprojeví, tenisový míček se lehce promáčkne, ale hned se zase pružně vrátí do původního stavu, pingpongový míček bude určitou dobu odolávat, než v něm vznikne důlek, u rajčete stačí málo a nevratně ho zdeformujeme. Obdobně funguje naše obrana – resilience – vůči stresorům, které na nás působí. Vychylují nás z rovnováhy a my na ně reagujeme homeostatickou reakcí – protisilou.

Naši resilienci tedy můžeme vnímat jako schopnost odolávat nepříznivým silám, zvládat obtížné situace a překonávat krize nejrůznějšího druhu. Jde o vztah mezi dvěma proti sobě působícími silami. To je na straně jedné soubor na nás působících stresorů (tělesných i duševních, vnitřních i vnějších) a na straně druhé vzdor tzv. salutorů, našich obranných schopností zvládat těžkosti. Ty nám pak umožňují nebýt pingpongovým míčkem či rajským jablíčkem!

Oslabeni komfortem

Bariéru našim přirozeným stresorům, a tím i adaptaci na ně, dnes staví komfort a blahobyt. Není třeba se tolik hýbat, tělesná práce ustoupila mechanizaci, máme dostatek potravin, můžeme se teple obléknout, dobře obout, využít centrální topení, klimatizaci, máme silnou dezinfekční ochranu před bakteriemi a viry, ty nejlepší ochranné krémy před sluníčkem, nemusíme trénovat naše oči, sluch, hmat, protože je nejsme nuceni používat v jejich širokém funkčním spektru, máme také sociální jistoty atd.

Poznatky, které člověk získal tím, že pronikl k podstatě přírody, jež ho obklopuje, pokroky v technologii, v chemických a lékařských vědách, to všechno má lidské utrpení zmírňovat a člověka ochraňovat, paradoxně ho to však i oslabuje. Zvykli jsme si na život v „blahobytu“ a bezpečí, a v důsledku toho náš organismus zpohodlněl, oslabil své smysly, intuici, vnímání souvislostí, a postupně ztrácí svou psychickou i tělesnou odolnost, kterou potřeboval v době nebezpečí nebo v době, kdy musel žít ve větším souladu s přírodou bez výraznější pomoci dnešní techniky a medicíny. I v případech, kdy se ocitneme ve zdravotním nebezpečí, a při léčbě svých onemocnění až příliš spoléháme na sílu zdravotního systému a všemocnost moderní lékařské vědy a vzdalujeme se představě, že i dnes se může na banální nemoci umírat a že medicína je v řadě oblastí mnohem slabší než naše vlastní přirozená ochrana. Díky možnostem a jistotám, které nám západní svět nabízí, pak podléháme iluzorní představě, že máme život ve svých rukou, že si ho sami řídíme, a už tolik nepočítáme s tím, že se často najde někdo nebo něco, co nám životní výhybku přehodí a odkloní na jinou kolej, a my pak nevíme, jak si s tím poradit. Právě to velmi názorně demonstrovala i doba koronavirová. Naše individuální i společenská schopnost odolávat těžkým situacím a překonávat je fyzicky, duševně i sociálně postupně odhaluje naši stále se zvyšující křehkost, a tím i zranitelnost.

Resilience – potenciál a realita

Náš organismus je vybaven zvládat mnohem obtížnější podmínky, než ve kterých nyní žijeme. Předkládají nám to studie, ale i historická zkušenost, kdy až doposud nebylo generace, která by neprošla válkou, lidé se vyrovnávali s holokaustem, překonávali duševní traumata a smrt vnímali jako zcela samozřejmou součást koloběhu lidského života – nebyla antibiotika, a tak se umíralo na dnes běžně léčitelné nemoci. Vždyť ve většině rodin se více než polovina dětí nedožila školního věku! Uchráněni nebyli ani bohatí – vzpomeňme si na životní osudy Antonína Dvořáka, Leoše Janáčka, Bedřicha Smetany, Marie Terezie a dalších, těm všem zemřelo několik dětí.

Lidé tak byli vystavováni mnohem těžším tělesným a duševním zkouškám, než je tomu v dnešní době. Je paradoxní, že přitom denně slýcháme: „Jsem v hrozném stresu.“ Nad důvody vyřčení této věty je třeba se vážně zamyslet. Vezmeme-li totiž všechny možné parametry života – průměrnou délku života, kojeneckou úmrtnost, střední dobu života, sociální jistoty, možnosti vzdělání, množství fyzické práce vynaložené na jednu konkrétní věc (jakýkoliv výrobek, stavbu…), dostupnost potravin, množství volného času atd. – a konfrontujeme-li je s dobou před sto nebo sto padesáti lety, zjistíme, že se máme, měřeno dnešní optikou, ve všem nesrovnatelně lépe, a tak bychom měli prožívat i šťastnější život. To však není pravidlem. Problém přitom netkví ani tak v množství stresu, jako v tom, jak ho čteme v našich myslích, co vůbec považujeme za stres a jak jsme vůči němu tělesně a psychicky odolní. Jak říká náš přední psychiatr Cyril Höschl: „Je to stejné, jako když si měříme obvod pasu gumou od trenýrek. I když přibereme, pořád měříme stejně.“ Máme se tedy mnohem lépe, ale život čteme v jeho obtížích stále stejně. Blahobyt nám paradoxně snižuje toleranci vůči stresovým vlivům. Dnes už není stresem zoufalství z marného hledání potravy, útěk před divokou zvěří či ochrana tlupy, ale obavy ze zkoušky, z ranní porady, ze selhání při sportovním zápase, strach z nutnosti včasného odevzdání daňového přiznání, z rozbité pračky, hypotéky, uvízlého výtahu, prasklé žárovky a podobně. Stresem se tak stává to, co jsme dříve neznali. Člověk se tedy neorientuje jen podle situací, které ho skutečně ohrožují, ale i podle toho, jak je čte a jaký jim přikládá význam.

Blahobyt nás také zbavuje tělesné zdatnosti. I zde se rozevírají nůžky mezi potenciálem a realitou. Na potenciální možnosti odolnosti lidského organismu ukazují schopnosti spojené s extrémními lidskými výkony. Člověk dokáže vydržet na jedno nadechnutí přes 10 minut pod vodní hladinou, potopit se bez přístroje do hloubky přes 120 metrů, strávit nahý přes 2 hodiny v ledové lázni, uběhnout půlmaraton v arktické tundře v mínus dvaceti naboso v trenýrkách, vystoupit na Mount Everest za  26 hodin bez kyslíku, uběhnout 433 km za 48 hodin, provádět dechberoucí ekvilibristické výkony při cirkusových vystoupeních, dosahovat obdivuhodných výkonů v rozličných sportovních disciplínách a mnoho dalšího. Obdobným, nikoliv však změřitelným výkonem je v rozvojových zemích schopnost chudých žít ve slumech, v prostředí extrémně promořeném infekcemi všeho druhu, plném parazitického i chemického nebezpečí, nemluvě o nebezpečí plynoucím z lidské kriminality.

Naše schopnosti odolávat náročným stresovým vlivům jsou tedy enormní. Odolnost není žádnou vzácností ani zcela vyhrazenou schopností určenou úzké skupině výjimečných jedinců. Je běžná pro miliony lidí na celém světě, kteří ji musí dnes a denně konfrontovat ve spojení s náročnými okolnostmi a podmínkami života. Nelze však opominout, že v západní civilizaci přibývá stále více lidí, u kterých se resilience stává pouze schopností potenciální, nikoliv schopností reálnou. Tato křehkost nepramení jen z nedostatečné odolnosti tělesné, ale do popředí se dostává také křehkost duševní. Někdy stačí malé ťuknutí a svět se nám zhroutí před očima. Náš ochranný obal se rozpadne jako soška z porcelánu. Je proto třeba neustále odkazovat na poučení z historie a připomínat, že kýžená kvanta příjemných prožitků a života v pohodlí nenastávají automaticky, že nejsou samozřejmostí. Někdy je zkrátka nezbytné prodírat se celými trsy nepříznivých okolností, které člověka při jeho putování životem potkávají a na něž musí být připraven. Tím, že naše motivace směřuje k maximalizaci libých pocitů a minimalizaci trápení, stává se náš emoční život v konfrontaci s tvrdou realitou většinou rozkolísaným a křehkým a závislost na vratké štěstěně pak oslabuje naši imunitu vůči tělesným i duševním stresům.

Pro ochranu kvality života je třeba zajistit lepší míru připravenosti na situace a události, které nám život staví do cesty a se kterými nás neustále konfrontuje, a to již od dětského věku. Odmala je nutné trénovat biologicky přirozené předpoklady, které umí reagovat na tělesné a psychické nároky včetně nemocí, odrážet je a adekvátně jim vzdorovat, a to silněji, než je tomu u rajského jablíčka.

Očkování stresem

Zásadní otázkou tedy je: Co nás před dopady zátěžových situací, a tím i před nemocemi s nimi spojenými, přirozeně ochraňuje? Rozhodně to není defenzivní strategie, tzn. nastavení neprodyšné bariéry, která k nám nepropustí žádné stresové vlivy. Platí opak.

Stres má za úkol nás chránit před nebezpečím a adaptační mechanismy s ním spojené nám umožňují být vůči stresorům, které ho vyvolávají, odolnějšími. Chce-li člověk zesílit svou odolnost vůči nim, musí se se stresem potkávat a nepohodlí se mu nesmí stát nepohodlím, ale biologicky přirozeným prostředkem. Z potkávání se se stresem vycházíme silnější, zkušenější, můžeme se naučit mnoha novým dovednostem, stát se moudřejší. Naše resilience roste, a to jak v oblasti tělesné, tak i v oblasti psychické. Lze tedy říci, že přizpůsobivost neboli adaptabilita na zátěž (stres) je prostředek organismu, jak zajistit pevnější resilienci. Náš organismus je schopný snášet náročné situace s menší újmou. Rajské jablíčko se postupně stává ocelovou koulí.

Z daných důvodů si již v dětství potřebujeme vycvičit a osvojit adaptační mechanismy vyrovnávání se s náročnými životními situacemi, ať fyzicky, tak i duševně. Dávkovaného a opakovaného stresu je třeba využívat jako očkování. Bez očkování stresem proti stresu jsme zranitelní a náchylnější k nemocem, duševním poruchám a k rozhodnutím, která jsou v tu chvíli výhodná, ale pro život dlouhodobě nevhodná.

Stres může být silný, důležitá je však vždy jeho přiměřenost. Ta je dána na jedné straně intenzitou a dobou působení stresorů a na druhé straně tělesným a duševním stavem konkrétního člověka, závislým na výchově a tréninku, a také na genetickém vybavení, tj. na předurčené osobnostní a tělesné typologii. V tomto kontextu pak můžeme stres rozdělit na „hodný“ – přiměřený, únosný –, který stimuluje k vyšším nebo lepším výkonům, a „zlý“, který může vlivem nadměrné zátěže jedince poškodit a vyvolat u něj onemocnění, nebo dokonce i smrt. Pokud tedy intenzita stresu nepřesáhne únosnou míru, jsme výkonnější, je-li už toho ovšem na náš organismus moc, výkonnost prudce klesá. Tato únosná míra je vysoce individuální a závisí právě na naší resilienci.

V našem kulturně-sociálním povědomí má stres bohužel negativní pověst. Hranice, kdy stres škodí a kdy pomáhá, se posouvá směrem ke snaze odbourávat vliv stresorů budováním ochranných bariér, a to již od dětství, kdy se jako rodiče všemožně snažíme své děti nestresovat. Řada přirozených podnětů (chlad, horko, běžné viry a bakterie…) se pak považují za nebezpečné, úzkostně se nadhodnocují a naše podvědomí je zpracovává v poloze obav a strachu. Jakmile dítě olízne podlahu nebo ocumlá špinavou hračku, hned k němu přiskočíme, otřeme ho vlhčeným ubrouskem a důkladně dezinfikujeme, aby něco nechytilo, odmala ho přehnaně oblékáme, aby se nenastydlo, doma přetápíme, aby se nenachladlo, a dbáme na to, aby dost jedlo a bylo silné, následkem čehož je mnohdy naopak tlusté. Dítě nesmí zaplakat, ve škole se nesmí stresovat, na vyučování jej vozíme autem, aby se mu nic nestalo, v jeho výchově dominuje trend „života v bavlnce“. Odolávat zátěžovým vlivům je pak obtížné.

Natrénuje-li si dítě chování pomocí posilujícího účinku odměny, naučí se tím snést momentální nepříjemnost pro pozdější uspokojení. Netrpělivá touha po okamžitém uspokojení pudů a potřeb, nedostatek jakékoliv odpovědnosti a ohleduplnosti jsou pro děti charakteristické a omluvitelné. Naproti tomu vyhlídka na vzdálený cíl spojená s nutností trpělivé práce, schopnost odložení svých potřeb potlačením, odpovědnost za vlastní jednání a ohled na druhé jsou normy chování, ke kterým je třeba děti vést. Proto je ve výchově dětí důležité slůvko „až“. „Až“ dokážeš tohle, dostaneš přiměřenou odměnu. Získaná odměna musí být za snahu. Jakmile dítě nenabyde dostatečné zkušenosti s touto složitou a pracnou cestou k uspokojení, stane se pro něj první vážnější problém, který v životě přijde, jako je zklamání v lásce, v přátelství nebo problém ve škole, vysoce traumatickou situací, již nedokáže zvládnout. Pro naplnění svých potřeb pak často sáhne po náhradě – drogách, alkoholu či sexu.

Naše úporná snaha uchránit potomky před odpovědností, konflikty, samostatností, bakteriemi, viry, chladem a tisíci dalších problémů, které by je mohly ohrozit, je dostává za ochrannou bariéru, a tím jim bere nejen životní „otužilost“, ale také radost. Bez možnosti natrénovat schopnost odložit své potřeby, umět si odepřít, umět se překonat v nepohodlí, učit se odpovědnosti, naučit se respektovat určitý řád a umět rozdat ze svého druhým se stáváme zranitelní jak osobně, tak i v našem společenství. Bez zaplacení ceny vytrvalého překonávání nepříjemného můžeme dosáhnout slasti, ale nikoliv radosti. Goethův hledač pokladů říká, že skutečný svátek přichází teprve po týdnech dřiny. Tato moudrost upadá pomalu v zapomnění. Hezky to také popisuje ve své knize Osm smrtelných hříchů civilizace (Leda, Rozmluvy 2014) i slavný rakouský zoolog a etolog Konrad Lorenz: „Dnešní stále se šířící neochota snášet strast mění přirozené vrcholy a úžlabiny lidského života v uměle zplanýrovanou rovinu, mohutné vlny hor a údolí se stávají sotva znatelným zachvěním a světlo a stín jednotvárnou šedí.“ Stručně řečeno, neochota snášet strasti plodí smrtelnou nudu. Toto vyhasínání citů následně ohrožuje i ty radosti a utrpení, které nezbytně doprovází naše sociální vztahy k partnerům a dětem, k rodičům, příbuzným a přátelům. Dědičné naprogramování všech těchto vzorců chování zahrnuje nejen příjemné, ale také mnoho utrpení. Přání vyhnout se utrpení znamená odloučení od podstatné složky života.

Určitou míru stresu potřebujeme i k tomu, abychom naše regulační mechanismy udrželi v chodu, aby takříkajíc nezlenivěly. Bez nároků na homeostatické reakce naše odolnost i výkonnost začnou klesat, a to v každém věku. Nejpatrnější je to u starých lidí. Stačí i čtrnáct dní pasivity a už to u nich může mít nevratné důsledky. Dokud musí být staří lidé výkonní a musí se starat sami o sebe nebo o druhé, dokud jsou duševně aktivní, tak fungují. Jakmile však sleví v nárocích na sebe sama a začnou pouze nečinně koukat z okna, je pravidlem, že se jejich duševní i tělesný stav velmi rychle zhorší.

Změňme stresu pověst a vraťme mu původní význam!

Somatický stres jako vakcína

Půjdeme-li na delší procházku, zacvičit si, zaběhat, přivede to náš organismus k tělesnému zatížení (stresu). To vyvolá narušení vnitřního prostředí, na které odpovíme stresovou (poplachovou) reakcí organismu (vyloučí se adrenalin, spustí se sympatická aktivita atd. viz níže). Do funkce se vzápětí zapojí vyrovnávací systémy – respirační, kardiovaskulární, imunitní, metabolický, hormonální a další. Když tělo zatížíme poprvé, bude toto narušení dynamické rovnováhy (homeostázy) vnitřního prostředí velké, ale po několika týdnech opakování se stresová odpověď na stejně velké zatížení začne oslabovat.

Aby docházelo k adaptaci, musí být splněny následující podmínky: zatížení musí být dostatečně intenzivní, musí působit opakovaně a dlouhodobě a zatížení a zotavení – zpětné načerpání energetických zásob a posílení imunity – musí být vyvážené. Tělesná (stresová) zátěž nám tedy pomáhá vybudit adaptivní reakci, která posléze zvyšuje schopnost těla zvládat stres účinněji. Avšak pozor – jiný případ nastane, když poběžíme maraton bez předchozího tréninku, venku bude přes 30 stupňů a my se sotva zotavili z chřipky. V tuto chvíli nám tato pohybová zátěž nejen nepomůže, ale může nás i zabít.

V tělesné oblasti není třeba provádět pokořující extrémní výkony, ale je třeba zvládat úměrnou fyzickou zátěž a odolávat běžným tělesným atakům – zimě, vedru, bakteriím, virům, hladu atd.

Bez jakéhokoliv propuštění těchto stresorů do našeho života ztrácíme resilienci, a jakmile se s nimi střetneme, okamžitě strádáme a onemocníme. Odolnost vůči těmto tělesným stresorům musíme odmala trénovat. Když budeme bariérou odloučeni od virů a bakterií, nebude naše imunita dostatečně stimulovaná, a my budeme vůči virům a bakteriím mnohem méně odolní. I přes tento zcela logický fakt svádíme v posledních desetiletích neustálý souboj s bakteriemi pomocí dezinfekčních prostředků, mýdel, ale také antibiotik, která dáváme (a dostáváme) na všechno a jejichž nadužívání zcela ignoruje skutečnost, že ne všechny mikroorganismy nám škodí. Řada z nich je například zcela nezbytných pro naše trávení či vstřebávání životně důležitých vitamínů. Při podání antibiotik nezabíjíme pouze mikroby „zlé“, ale právě i ty, které potřebujeme, tj. mikroorganismy, které jsou integrální součástí tzv. „střevního mikrobiomu“. Ten je někdy přirovnáván ke „střevnímu mozku“ a je velmi důležitý pro naši odolnost – již na počátku našeho života dokonce spolurozhoduje o budoucí imunologické ochraně organismu (proto má takový význam třeba kojení). Složení mikrobiomu je rozhodující i pro reaktivitu organismu v centrálním nervovém systému (CNS), protože bakterie samy jsou schopny za určitých okolností produkovat některé látky, které zprostředkovávají informace mezi nervovými buňkami, např. serotonin a řadu neuropeptidů, a působí také na buňky hormonálních orgánů či na lymfocyty, resp. imunocyty.

Stejný princip tréninkové adaptace platí obecně pro všechny další stresory – zimu (otužování), vedro (saunování), nedostatek jídla (půst) atd. – včetně stresorů psychických.

Duševní stres aneb Co nás nezabije, to nás posílí

Tím, že jsme vystavováni psychické zátěži a učíme se umět si odepřít ze svých potřeb, překonat nepříjemné, umět vzdorovat hédonistickým svodům, adekvátně reagovat na bolest, umět si odepřít jídlo, překonat nároky na tělesné zatížení apod., trénujeme naši psychickou odolnost stejně, jako když pohybem trénujeme svalstvo, které nám jinak ochabne. Nemáme-li psychickou zátěž, významně nám ochabuje schopnost řešit náročné životní situace, a při nejbližší krizi se zhroutíme, protože na ni nebudeme umět adekvátně reagovat.

Naše psychická odolnost vykazuje na rozdíl od jiných psychologických kategorií jednu pozoruhodnou zákonitost. I když je geneticky podmíněná, nedá se získat jinak než průnikem reálných nástrah. I ty nejhorší věci, které se v životě stávají (smrt bližního, mučení, úmrtí dítěte, odloučení od bližních, ztráta všeho majetku atd.), můžeme při správném nastavení smyslu života a jejich správném vyhodnocení obrátit k rozvoji naší osobnosti. Odborně se tomu říká posttraumatický růst. Ten se v psychologii měří hodnocením vztahů k ostatním lidem, otevřeností vůči životu, hodnocením zájmů a spirituality. Tento vztah mezi tragédiemi a růstem potvrdila řada studií. Jedna ze studií, kterou pořádal Národní ústav duševního zdraví (pod vedením Marka Preisse), ukázala na tento významný vztah u lidí, kteří přežili holokaust. Traumatický stres, jenž tito lidé zažili, měl tendenci nastartovat jejich růst. Platí tedy úsloví „co nás nezabije, to nás posílí“. V tomto směru získávání odolnosti není samozřejmě nutné vycházet z tak dramatických situací, tento princip je však možné přenést na běžné stresové situace života.

Jak už bylo řečeno, dnes již není stresem existenciální přežití v přírodních podmínkách, a tak se stresem stává to, co jsme dříve neznali a za stres vůbec nepovažovali. Přitom aktivace nervového systému, vyloučení stresových hormonů a jejich důsledky pro imunitu a další systémy organismu jsou úplně stejné jako u našich předků.

Co nám dnes chybí, jsou přirozené stresory, jejichž překonávání dříve zocelovalo člověka tím, že se naučil snášet strast jako předpoklad dosažení radosti z úspěchu.

Akutní duševní stres aneb Když nás něco vyděsí

Jedním z prvních pokusů o vysvětlení vzniku stresové reakce vlivem působení vnějšího psychického stresoru je Cannon-Bardova teorie z konce třicátých let. Ta vysvětluje stresovou reakci na základě vnějšího podnětu, který vyhodnotíme jako nebezpečí. Ukažme si to na příkladu nebezpečného psa, který se před námi nepředvídaně objeví. Zákonitě se lekneme, což spustí vegetativní a adrenergní alarmovou reakci („vysypání“ stresových hormonů), v jejímž důsledku se nám zrychlí tlukot srdce, opotíme se, změní se nám dech, rozšíří se zornice, ve svalech se objeví napětí atd. Akutní stresová reakce nás většinou aktivuje k náhlým rozhodnutím, protože zvyšuje bdělost, a tudíž i naši pohotovost. Když dojde ke stresové reakci, je upřednostněna rychlá, automatická, mozkovou kůrou nekontrolovatelná reakce. Mozková kůra, která si počíná jinak velmi obezřetně a promyšleně, a tím pádem dělá relativně velmi málo chyb, je na tuto situaci pomalá – za této situace se o promyšlené jednání, nebo dokonce o záměrné rozhodnutí nejedná. Jde spíše o chemicky podmíněné přepínání do jakéhosi druhu „modu přežití“. Platí jen a pouze holý život.

Insulární síť v našem mozku prostřednictvím všech smyslů nepřetržitě skenuje změny (jinakost neboli salienci). Hrozí-li nebezpečí, spouští amygdala poplachovou reakci, hipokampus vyhledává zkušenostní informace z deklarativní paměti, my však už v prvním okamžiku (do cca 200 milisekund) reagujeme na základě reflexních reakcí instinktivně, pudově – někdy správně, jindy chybně. Vzniklá úleková emoce nás tak ve svých tělesných reakcích připravuje na „boj, nebo útěk“. „Fight“ znamená boj, a to jak přímý úder, tak i pouhé naznačení k zastrašení (sehnu se a předstírám, že hodím po psovi kámen). Dalšími reakcemi jsou „flight“, což znamená nejen útěk, ale i úkryt (vylezu na strom), „freeze“ neboli protrahované ztuhnutí, kdy nám hipokampus připomene, že dělat mrtvého na některé medvědy platí. (Například vačice a kozel „zcepení“ instinktivně. Podobně to bylo popsáno u starších lidí z Aljašky, kteří byli přijati poprvé do velké nemocnice.) Dalším typem vrozených reakcí je „fun“ neboli přeskokové chování. Profesor Zdeněk Veselovský, jeden z nejvýznačnějších českých zoologů a zakladatel české etologie, ho popisuje jako střet dvou kohoutů na jednom smetišti. (Bojovat se jim nechce, utíkat před slepicemi je trapné, a tak najednou jeden objeví a vyhrabe žížalu, druhý se přidá a pak i slepice.) Podobně se naučil od Al Pacina chovat rváč Hackman ve filmu Strašák (šaškování v hospodě).

Během akutní stresové reakce nejsou všechny ostatní životní procesy, jako dobré chování, pohodlí, laskavost a sociální vnímání, podstatné. Organismus si z nich už nemůže víc brát, neboť se nacházejí v uzamčené registratuře „mozkové kůry“, a tím jsou nedosažitelné. K reakci nedochází z vlastní vůle, nýbrž na základě stresového koktejlu. Již vyloučené hormony a zřetelný příval dalších stresových hormonů zaktivují jakýsi přepínač, který se postará o to, že odteď nás řídí hypotalamus. Hypotalamus je částí mezimozku (diencephalon) a je mozkovým centrem řídícím příjem potravy, příjem tekutin, sexuální chování, termoregulaci, svým propojením na limbický systém ovlivňuje naše emoce, hormonální funkce a připravuje všechny orgánové soustavy na zvýšenou fyzickou nebo psychickou zátěž. Hypotalamus blokuje mozkovou kůru. Hypotalamus se nerozmýšlí, ale jedná. Mobilizuje úlekovou reakci, a to vždy podle stejných zautomatizovaných spouštěcích mechanismů. Výhoda přitom zcela evidentně spočívá v jeho rychlosti. Reaguje vždycky hned – „vypálit“ sympatické nervové impulsy, „vysypat“ hormony a ubránit se. Tento model se postará o to, aby organismus reagoval co nejrychleji a všechny svaly, orgány a smysly byly uvedeny do stavu co možná nejvyšší pohotovosti, a to i v případě, že organismus mnohé funkce pro právě nastalou situaci vůbec nepotřebuje. Autonomní reakce na hrozbu probíhá i bez sémantického uvědomění a cestou našich smyslů lze komunikovat s našimi emocemi i při vynechání naší vědomé mysli. Strach je tedy v jeho reakcích „hardwarově“ předprogramován. To představuje evoluční připravenost na tradičně ohrožující stimuly, jež tak aktivují naše obranné mechanismy rychleji a efektivněji než zdlouhavé myšlení. Že při tom mohou nastat chyby, je jasné. S těmi se však počítá, neboť šance přežít je tu díky rychlým reakcím a co možná největší připravenosti k výkonu nesrovnatelně větší, než je tomu s pomalým mozkem. Vždycky je lepší se leknout zbytečně než zůstat důvěřivý v situaci, která je nebezpečná.

Pokud byl akutní stres na samé hranici naší tolerance, klesne náš práh bolesti i únavy po vypnutí stresové reakce zpět na normální úroveň a my začneme pociťovat tělesné a duševní stavy, které jsme při stresové reakci vůbec nevnímali. Krátkodobou analogii lze vidět například v situaci, kdy řídíme auto a náhle nám vběhne do cesty chodec. Systém časného (akutního) stresu se naráz zaktivuje, vyplaví se adrenalin, my ten trabl nějakým způsobem zvládneme a poté zastavíme – až v této chvíli se hladina adrenalinu zase sníží a kompenzační mechanismy překlopí vnitřní situaci organismu do opaku. Vlády se ujme parasympatikus, který je jednou z divizí vegetativního nervstva (viz dále) – roztřesou se nám ruce, zvedne žaludek a někdy se rozpláčeme.

Chronický duševní stres aneb Jak dlouho to vydržíme?

Vnější podnětová situace však může na člověka působit dlouhodobě, a tím převádí vnitřní procesy v chronickou stresovou reakci, která má pro organismus mnohem silnější nervové, hormonální a imunitní důsledky. Díky tomuto holistickému vztahu pak můžeme vysvětlit, proč a jak může být celá řada onemocnění, včetně infekčních, způsobena vlivem naší psychiky (hlavně emocí). Dlouhodobý stres ovlivňuje naši rozhodovací schopnost, a to tak, že ji významně snižuje. Aktivace osy HPA (hypotalamus-hypofýza-nadledvinky, osa stresové reakce odpovědná za vyplavování glukokortikoidů, u člověka kortizolu, viz dále) narušuje naši možnost logicky uvažovat, protože korová funkce, kde je umístěno centrum našeho logického a sociálního myšlení, je významně zpomalena. Stresové hormony omezují průtok krve v této části mozku, a tím snižují naše uvědomělé vnímání a inteligenci. Čím více se stresových hormonů v našem těle nachází, tím méně jasně dokážeme racionálně myslet.

V této souvislosti je dobré zmínit, že dlouhodobé působení pozdních stresových hormonů (kortikoidů), například i při jejich protrahovaném užívání ve vysokých dávkách u některých onemocnění nebo při dlouhodobém setrvávání ve vleklém stresu, ničí náš hipokampus, což je mozková oblast spojená jednak s řízením stresu, pamětí a emocemi a jednak je bránou deprese. Je prokázáno, že nemoci spojené se stresem, jako je posttraumatická stresová porucha, způsobují změny objemu šedé i bílé hmoty mozkové kůry, kde jsou umístěna centra paměti a emocí. U Alzheimerovy choroby často nastávají první změny právě v hipokampu. Dlouhodobý stres tedy hipokampus ničí, kortikoidy jsou pro něj toxické a on pak přestává plnit své funkce, přičemž jednou z nich jsou právě funkce kognitivní – zhoršuje se paměť a výkon při řešení problémů. Změny v kognitivních procesech se nejprve projevují ve změněné schopnosti soustředění. Člověk dělá více chyb, které dříve nedělal, a nedokáže již soustředěně a dlouhodobě pracovat tak jako dříve. Později se dostavují potíže s pamětí, člověk obtížněji vstřebává nové informace, jeví se jako méně inteligentní, ztrácí schopnost plnit složitější úkoly, chybně se orientuje atd. Zhoršení kognitivních funkcí je podmíněno biochemickými změnami, které vznikají v průběhu stresové reakce, a také intenzivním emočním prožíváním, které narušuje zpracování informací a soustředění. Mysl člověka je zahlcena myšlenkami na danou stresovou situaci. To znamená, že krátkodobě stres naše rozhodovací procesy zlepšuje, v dané fázi jsme nesmírně bdělí a pohotoví, dlouhodobě je však naopak významně zhoršuje. Naším adaptačním přístupem musí být nedopustit při působení stresové situace produkci takového množství stresových hormonů. Toho můžeme dosáhnout opět pouze výchovou a tréninkem.

Vlivem adaptačních procesů si můžeme na některé psychické stresory zvyknout, a to zejména na ty, na které máme vliv, tj. jsou předvídatelné a nevnímáme je jako nebezpečné. Například když pracujeme či dlouhodobě žijeme v místech, kde je velký hluk, když pracujeme v prostředí s extrémními teplotami či toxickými látkami, když jsme dnes a denně vystaveni náročným situacím rychlého rozhodování, celodenní komunikaci, když máme v důsledku rodinného a pracovního zatížení nedostatek spánku, když jsme zkrátka vystaveni podmínkám, které by jiného neadaptovaného, málo odolného člověka udolaly po pár minutách. To všechno je součástí adaptace na prostředí, na které si zvyknout lze, z dlouhodobého hlediska se to však projeví, neboť to vyžaduje neustálou, i když podprahovou energetickou zátěž, která nás postupně vyčerpává. K jeho škodlivosti přispívá také neustálá tvorba glukokortikoidů. Na dlouhodobý stres silnější intenzity si nejde plně zvyknout. Organismus dlouhodobě zatěžuje, což se projevuje kratší průměrnou délkou života a v průměru také větší náchylností k onemocněním. Obrannými mechanismy získanými tréninkem lze jen omezit jeho působení.

Nemějme katastrofické myšlení

Člověk se neorientuje jen podle situací, které ho objektivně mohou ohrožovat na životě (k tomu stresová reakce slouží), ale podle toho, jak on sám věci čte, jak je vidí, cítí, vyhodnocuje a vnímá v jejich zařazení do dnešní doby. Do stresové hry tak vstupují naše kognitivní funkce (naše mysl a rozum).

Představme si to na nějaké konkrétní situaci, která se někdy v různých obměnách určitě stala každému a již ve své interpretaci vysvětluje jeden ze zakladatelů kognitivně-behaviorální psychoterapie Paul Salkovskis: Jdete na první rande, těšíte se, jste v napětí, spěcháte a před domem šlápnete do psího lejna. Tuto situaci přečte ve svých myšlenkách a emocích každý z následujících zúčastněných trochu odlišně. První čtení: „To jsem celý já, když mi na něčem záleží, nikdy to nevyjde. Mám to tak po celý život, jsem hrozný smolař. Že jsem se vůbec narodil. Skoro nemá cenu, abych se v životě o něco snažil. Vždy to tak dopadne.“ To je čtení depresogenní, katastrofické. Druhé čtení: „Co teď mám dělat? Když se vrátím domů, už to nestihnu. Když půjdu, bude to cítit, a co si o mně pomyslí? Nevím, jak se rozhodnout, to je ale malér.“ To je úzkostné čtení. Třetí čtení: „To byl určitě ten sousedův pes. Soused to tu nechal schválně. Teď se dívá z okna a má z toho radost.“ To je čtení paranoidní. Čtvrté čtení: „To je smůla, ještě že jsem se nezapomněl obout. Třeba mi to přinese štěstí. Však ono to nějak dopadne.“ To je čtení pozitivní.

Důležité tedy není ani tak to, co se nám děje, tedy jaký reálný stresor na nás působí, jako to, jak ho vyhodnocujeme, a tím i emočně prožíváme. Není dobré přeceňovat vliv událostí (u všech výše zmíněných byla stejná), ale zamyslet se nad tím, proč je čteme tak katastroficky. Na druhou stranu v časovém odstupu občas vídáme, že někdy i onen katastrofista, je-li dost resilientní – vytrénovaný předešlými „katastrofami“ –, uklidní sebe sama katastrofickými myšlenkami, otře botu o trávu a úspěšně zvládne první rande s partnerkou na celý život.

Cvičení a výživa nestačí

V zájmu získání lepších adaptačních schopností dnes máme trojí problém. Prvním je strach ze stresorů, druhým je fakt, že očkování stresem „bolí“, a třetím je motivace a vůle. Proč se vzdávat pohodlí, zvlášť když to „bolí“? Dnes nemusíme, nic nás nenutí, a tak je potřeba tuto motivaci k vůli někde hledat a získat. Ta se ve vytopeném či klimatizovaném pokoji těžko hledá a také se někdy kvůli umělé simulaci (chybí přirozené podněty) rozchází s účelem, který může skutečně naplnit náš život.

V západní civilizaci je dnes získávání odolnosti postaveno především na platformě správného životního stylu. V něm dominuje propagace zdravého způsobu života opíraného o dostatek pohybu a vhodné výživy. Většina naší vůle je tak v tomto smyslu vedena k tělesným aktivitám a zvyšování tělesné odolnosti. Vychází ze snahy, abychom byli zdraví, vypadali hezky nebo dosahovali a překonávali různé sportovní výkony. Starost o naše tělo a zdraví je v tomto směru trend zajisté správný a nutný, ovšem pro nalezení jistého „centra securitatis“, hlubiny bezpečnosti, je nedostatečný. Skutečnou resilienci nám nepřinese. Můžeme být vycvičeni k uběhnutí maratonu, být fenomenálními sportovci, zdraví jako řípa, je však také třeba se ptát, zda to je skutečný a jediný způsob a smysl resilience a zda nás neporazí stres z jiné strany, který nám tuto výsadu podlomí. Nikdy není vyloučený vážný úraz, smrt či jiná tragédie v rodině, přírodní katastrofa, vznik existenciálních problémů atd. K jejich zvládnutí nám dobré zdraví nestačí. Naše odolnost musí stát na pevnějších kořenech a je nutné ji posunout od obvyklého chápání „pouhé tělesné otužilosti“ i k pojetí duchovnímu ve spojení s oporou v lásce, pokoře a úctě nejen k sobě, ale především i k druhým. K tomu je nutné, aby byl náš život budován na stabilních etických a mravních hodnotách, a také na odpovědnosti vůči nim. Bez této základny může být tělesné otužilosti zneužito a využito i k děsivým cílům. Vzpomeňme si na organizaci Hitlerjugend, jejímž motivem bylo vychovávat mládež v tělesné a duševní otužilosti, ale v nemravní ideji nacistického Německa, nadřazenosti árijské rasy a silného antisemitismu.

I dnešní doba se odklání od hodnotových konstant a ze života se postupně vytrácí mravní řád a odpovědnost vůči etickým hodnotám. Postmoderna je dobou kultu emocí. Někdejší pedagogická moudrost o jejich rozumném ovládání byla „překonána“ liberální výchovou. Čistě materialisticky orientovaná vzdělanost a kultura tento vývoj předurčila a legitimizuje jej. Nastoluje minimální etiku zbavenou protivných manichejských povinností a úmorných ctností. Namísto „morálního fanatismu“ a pokrytectví uvádí na scénu dějin nevídaný fenomén postmoralistních společností, které oslavují svévolně přemnožená práva na  plynulé dávky příjemných emočních zážitků. Nezdá se, že by individualisticky sebestředná kultura a bezbolestná postmoderní etika řešily problém duševní stability. Naopak ho spíše prohlubují. Emocionální potažmo psychická stabilita se neobejde bez rozumného sebeovládání. Taková cesta není možná bez pomalé vnitřní práce na sobě, na zvědomování emočních návyků a jejich důsledků pro jedince (odtud nalezení úcty k sobě) i jeho okolí (nalezení autenticky prožívané úcty k druhým). Teprve sebepoznání, jakési „vnitřní vzkříšení“, otevírá možnost opravdové proměny vědomí směrem k živému, láskyplnému vztahu ke světu a stabilnímu zakotvení v něm. Toho není možné dosáhnout bez pevně zakotvených etických a mravních hodnot a bez individuální odpovědnosti vůči nim.

Biologická přirozenost versus rozum a vůle

Žijeme ve třech regulačních patrech

Nevědomí, podvědomí, uvědomění

Předpoklady člověka odolávat tělesným a psychickým vlivům a chránit vlastní živočišný druh vychází ze tří regulačních úrovní. První úroveň je biologická, automatická a vrozená, tedy geneticky daná. Jde o jakési „nevědomí“, které obsahuje základní regulační mechanismy (homeostatické reakce), pudy a instinkty, jež umožňují přežití jedince i druhu. Druhá úroveň je také geneticky podmíněna, ale je již spojená s učením a v návaznosti na něj s automatizovaným stereotypním chováním. Na tuto úroveň má vliv prostředí a výchova. Označujeme ji jako „podvědomí“. Třetí a lidsky specifickou úrovní je naše „mysl“ – vědomé rozhodování a vnímání. Projevuje se rozumem, inteligencí, morálkou a vůlí. Naše mysl je postavena hierarchicky nejvýše a může pozitivně, bohužel však i negativně, ovlivňovat obě nižší úrovně. Při snaze ovlivnit a zajistit naši odolnost je třeba pochopit a respektovat jak biologické evolučně determinované mechanismy potřebné k přežití, tak úroveň kognitivní v rovině nastaveného čtení vnějšího i vnitřního světa.

Nevědomí – závazky biologické přirozenosti

Ve svém životě potřebujeme ochránit a respektovat základní biologické mechanismy a principy, které jsou součástí našeho „nevědomí“. Ty nám umožňují přežít, chrání naši genetickou výbavu a zajišťují přirozené principy života v sociální komunitě. Člověk v tomto směru postupně oslabil své smysly a intuici, které potřeboval v době nebezpečí nebo v době, kdy musel žít ve větším souladu s přírodou, bez pomoci dnešní techniky a medicíny. Ve srovnání s živočichy máme sice vyšší motivy jednání, ale ve svém životě nesmíme opomíjet ani ty základní společné „instinkty“, které nám přidělila biologická přirozenost adaptačního vývoje.

Velké množství lidských pudů je natolik jednotných, že jim náš jazyk přiřadil názvy – láska, přátelství, věrnost, důvěra, náklonnost, nenávist, vztek, nedůvěra atd. Označují stavy odpovídající sklonům ke zcela specifickým vzorcům chování, podobně jako to činí výrazy užívané ve vědeckém výzkumu chování zvířat, například agresivita, dominanční pud, teritorialita nebo všechna tzv. vyladění – vyladění k námluvám, k hnízdění, k odletu. Můžeme předpokládat, že každý z těchto pojmů označujících stav lidské mysli a připravenost k určitým činnostem odpovídá nějakému pudu jako systému.

My se v našem dnešním uvažování a směřování principům naší biologické přirozenosti vzdalujeme, což je velkým nebezpečím. Člověk postupně ztrácí přirozenou intuici při nemoci, bolesti, smrti, výběru partnera, nebezpečích, přírodních katastrofách atd. Přichází-li tsunami, zvířata instinktivně prchají od moře na kopec, zatímco turisté utíkají k moři, aby si blížící se tsunami natočili. Přitom v portfoliu našeho organismu jsou stejně jako u živočichů vybudovány a uloženy mechanismy zajišťující schopnost přežití v přirozených podmínkách života, civilizační možnosti je pouze postupně oslabují. Jde o účelově založené funkce, které se budovaly miliony let a jsou zakódovány v našich regulačních a adaptačních procesech. Jak jsem již uvedl, najdeme v nich mechanismy zajišťující naši odolnost vůči biologickým podnětům, možnost ubránit se nebezpečí a přirozeným způsobem i nemocem, a také ochránit a zkvalitňovat svou genetickou výbavu.

I přesto, že máme rozum a vznešené vzdělání, nepozbyli jsme žádného z nižších motivů chování a nezbavili se žádného ze starých pudů a ochranných mechanismů, které jsou umístěny v našem genetickém odkazu, který se vytvářel během celého období vývoje našeho živočišného druhu. Ať tedy chceme, nebo nechceme, v našem organismu jsou uloženy podvědomé živočišné principy ancestrálního (po předcích zděděného) chování. Dá se tedy říci, že je v nás zabudován jakýsi produkt předchozího adaptačního vývoje našich předků, kdy geny spolupracovaly s prostředím, které nás obklopovalo. Na rozdíl od červenky obecné, čápa a některých jiných živočichů jsme navíc tvorové sociální a nevystačíme si jen s kontaktem se svou družkou či druhem. Proto máme geneticky zakódovány i mechanismy zajišťující přežití v komunitě.

Obranné archetypy chování pro přežití

Hlavní regulační mechanismy našeho přežití na úrovni celého organismu pochopíme, ponoříme-li se do hlubin, a tím i historie našeho mozku. Nejstarší částí lidského mozku je prodloužená mícha, nebo také mozkový kmen, který měli již první plazi, a proto se mu také někdy říká plazí mozek. Tato vývojově velmi stará část má v sobě zabudované programy, které regulují základní životní funkce, a jejím úkolem je zajistit přežití. Funguje podobně jako automatická pračka, tedy jako databáze uložených programů, jejíž funkcí je jen čtení signálů z okolí a vnitřního prostředí, na základě čehož spouští pevně zakotvené regulační mechanismy. Na nic se neptá, o ničem nesoudí. Přesně definované programy stačí jen podnětem spustit. „Nevědomí“ spojené s nejstarší částí mozku tak automaticky reguluje dýchání, srdeční aktivitu, základní metabolické funkce, acidobazickou rovnováhu atd.

Evolučně mladší část mozku je limbický systém, který se vyvinul z čichových laloků prvních savců přibližně před 200 miliony let. Má v sobě zabudované i programy primitivního impulsivního chování napojeného na evolučně staré emoce a pudy – strach, hněv, vztek, nenávist, chtíč, radost a další, umístěné v amygdale. Amygdala je mozková struktura umístěná ve střední části spánkového laloku, jež hraje hlavní roli ve formování a uchování paměťových stop spojených s prožitky s emocionálním zabarvením. Tyto emoce jsou pak součástí nevědomého rozhodování a jsou zodpovědné za chování spojené s tzv. „fight or flight“ – tj. bojuj, nebo uteč. Emoce strachu směřuje do nohou – připravuje člověka na útěk. Emoce hněvu tělo naopak připravuje k boji a emoce vzteku směřuje „nahoru“ do horních končetin a hlavy – když máme vztek, chceme se prát. Mozkové okruhy stimulované strachem, nenávistí a sexem sídlí v amygdale vedle sebe a vzruchy mezi nimi se mohou přelévat.

Sociální archetypy chování

Ve svém archetypálním chování jsme také přirozeně nastavení pro život ve smečce, v našem případě v tlupě, a v jejím přirozeném sociálním uspořádání. Jak zdůrazňuje psychiatr Radkin Honzák, to se odráží nejen v našem podvědomém chování, ale i v nastavení neurohumorálních procesů v našem organismu, tedy procesů regulace zajištěných prostřednictvím propojení nervových, hormonálních a imunitních funkcí. U primátů je v čele smečky obvykle alfa samec, který tlupu vede, má odpovědnost za její přežití a za to se mu dostává určitých výhod, má například právo první noci, protože jeho genom je ten „pravý“, má přednost v jídle, nikdo si ho nedovolí předběhnout atd. Pod ním je skupina samců, která čeká na možnost tato královská privilegia převzít, a na okraji jsou málo úspěšní samci, jacísi námezdní dělníci, kteří mají jen nepatrnou šanci šířit své geny, omezenou možnost přístupu k jídlu a musí neustále čelit útokům jiných samců. Žijí v neustálém stresu. Samice s mláďaty nejsou do tohoto hierarchického žebříčku zařazeny. Úkolem samic je výchova mláďat. Tato forma sociálního uspořádání se promítá do instinktivních procesů, tj. do vrozené „chemie mozku“. U vládce dominuje noradrenalin, u druhé linie adrenalin a u slabých jedinců kortizol. Tento fakt je známý již dlouhou dobu a vysvětluje například, proč různí lidé reagují rozdílně na tentýž lék proti krevnímu tlaku. Sociální zařazení ovlivňuje náš psychosomatický stav, aniž bychom si to uvědomovali.

Uznání nadřazeného postavení druhého neznamená překážku pro lásku. Pamatuji si, co jsem cítil v dětství ke svým starším kamarádům, jednalo se o týž cit, který jsem později choval k uctívaným starším přátelům, učitelům, trenérovi atd. Potlačování tohoto základního přirozeného hierarchického uspořádání je typické pro dnešní pseudoliberální společnost, která považuje přirozený vztah podřízenosti a nadřízenosti mezi dvěma lidmi za frustrující. Bez podřízenosti a nadřízenosti se nemůže rozvinout ani ta nejpřirozenější forma lidské lásky, která přirozeně spojuje členy rodiny. Již zmíněný a citovaný Konrad Lorenz o tom píše ve své knize o agresi Takzvané zlo: Přírodní zákonitosti agrese (Portál 2019). Popisuje, jak se dítě v rodině či ve skupině, která není hierarchizovaná, ocitá v situaci, kdy nemůže uplatnit instinktivní touhu po dosažení vyššího postavení, a protože rodiče či učitelé nekladou žádný odpor, dítě si neumí se situací poradit a začne ji zneužívat. Ocitá se tak v roli vůdce, ve které mu však vůbec není dobře, protože bez silnějšího nadřízeného se cítí nechráněno. Dítě musí být z biologického principu trochu „frustrované“, jinak nezíská přirozenou touhu vnímat a podřídit se autoritě. Když při svém jednání nenaráží na instinktivně očekávaný odpor, vnímá to podvědomě jako slabošství a nikdy se nebude s takovým člověkem identifikovat, a tím spíš neuzná jeho kulturní hodnoty, které takový člověk uznává a které mu předává. Jen když takového člověka uznávám, respektuji, budu schopen přijmout jeho tradiční hodnoty za své. V dnešní době spoustě mladých lidí takové hierarchické nastavení s respektem autorit chybí. Tisíce dětí se staly nešťastnými neurotiky právě v důsledku této „nefrustrující“ formy výchovy, která je součástí biologicky přirozené hierarchizace, tedy nadřazenosti a podřízenosti.

Instinktivní chování v sociálních archetypech chování je i důvodem, proč mladí lidé touží po skupinové příslušnosti. Je-li jim to znemožněno, uspokojí své puzení ke skupinové příslušnosti náhradním způsobem. Americký psychiatr Aristide Esser ukázal, že chybí-li skupina, k níž by bylo možné patřit, přivádí to mladé lidi k drogám. Zde nachází náhradní komunitu stejně jako v jiných, podobně uměle vytvořených společenstvích nemajících platformu na fundamentálních kulturních hodnotách.

Chráníme si dostatečně svůj genom?

Přestože to tak nevnímáme, v propojení na naše emoce je většina našich smyslů archetypálně nastavena na ochranu našeho genetického kódu. Příznačně to ukázal již v minulosti švýcarský zoolog Claus Wedekind v následujícím pokusu: Po dva dny a dvě noci nechal 40 mladíků chodit a spát v jednom tričku, aniž by se směli umýt. Následně dal tato trička očichat mladým ženám, aby si vybraly to s největší sympatií, tedy to, které jim nejvíce „voní“ a jehož majitele by se nezdráhaly mít doma. Je příznačné, že si vybraly muže s jim nejvzdálenější charakteristikou antigenu HLA (human leukocyte antigen), což je u člověka geneticky zděděný systém nacházející se na povrchu všech buněk. Složení antigenů HLA je u každého člověka jiné a stejně jedinečné, jako jsou například otisky prstů. Jsou to tedy jakési povrchové buněčné značky, které fungují jako „informující částice“ a které umožňují imunitnímu systému rozeznat, co je cizí a co vlastní. Je to jeden z významných faktorů našeho genomu. U žen se tak v zájmu optimální imunity eventuálních potomků v čichovém výběru případného „partnera“ projevil a zafungoval prvek genetické ochrany. Muži měli výběr obdobný. Zajímavé však je, že pokud ženy braly antikoncepci, vybraly si naopak trička patřící mužům s jim nejpodobnější charakteristikou HLA. Tím by si domů přivedly nejen partnera jiného, ale i méně vhodného pro genetiku svých dětí.

Stejně tak v potu velmi citlivě vnímáme tzv. sexuální feromony, které jsou navázané na sexuální atraktivitu člověka opačného pohlaví a na agresivitu u příslušníků stejného pohlaví. I feromony nesou informaci o genetické výbavě. Jsou v nich totiž obsaženy informace o histokompatibilním komplexu, který odpovídá imunitní výbavě jedince. Opačnému pohlaví vždy voní opět ten s nejvzdálenější formou, aby se chránil genom u budoucích potomků.

Člověk má podobně jako vyšší forma živočichů schopnost vybírat si partnera smyslově, a tím chránit svou populaci. Musí ho „očichat“, „ochutnat“, odpozorovat jeho pohyby, gesta, slyšet jeho hlas apod. Signály, které vedou k zamilovanosti, jsou například až z 50 % signály vycházející z řeči těla a jen z 8 % je tvoří slovní sdělení. Je-li tomu opačně, pak to většinou dlouhodobě nefunguje.

Působením různých soudobých vlivů však došlo k deformaci a oslabení našich smyslů v tomto směru a účelu, a my tak postupně ztrácíme přirozenou ochranu genomu. Přidáme-li k tomu navíc nárůst reprodukční medicíny, je tento zásadní a přirozený výběr spojený s ochranou druhu bohužel v troskách.

Odměna a trest aneb Slast a strast

U všech živočichů včetně člověka najdeme v učení (podmiňování) spojeném s emocemi dvě protichůdné, ale vzájemně se potencující funkce – „odměnu“ a „trest“, které jsou napojené na prožitky příjemného a nepříjemného (slasti a strasti). Vše závisí na motivaci. Například při nedostatku jídla je každý živočich ochoten udělat i to, co je mu značně nepříjemné – prodrat se trním, přeplavat nebezpečnou řeku, vlézt do ledové vody atd. Organismus si však nemůže dovolit zaplatit cenu, která se nevyplatí. V tomto kontextu je třeba vždy zvážit, jakou cenu má zisk (slast). Naproti tomu, když bude přebytek jídla, poklesne jeho lákavost natolik, že nebude stát za to udělat ani pár kroků, abychom jej získali.

Vzájemně vyrovnaný vztah mezi strastí a slastí je obecný a zcela zásadní adaptační princip v našem procesu chování. Porucha tohoto mechanismu, která nastává ve vyspělých civilizacích, je jednou z příčin jejich zániku.

Podvědomí – život ve stereotypech

Do mozku proudí miliarda bitů informací za sekundu. Jde o podprahové informace, které sice při soustředění se na „určitou“ činnost nevnímáme, ale přesto významně ovlivňují naše chování. Do vědomí vstoupí jen absolutní minimum z nich. 98 % našich naučených činností se děje podvědomě na podkladě zautomatizovaných činností. Ty vznikají spojením vrozených funkcí s množstvím podnětových situací. Vypracovanou dovednost v našem podvědomí označujeme jako dynamický stereotyp nebo ji můžeme označit psychologickým termínem „návyk“. Ten nám nabízí větší pocit bezpečí a ekonomizuje zacházení s vlastními silami. Nezatěžuje tolik uvědomělou mysl, a tím nedochází k takové únavě mozku. Představme si, že řídíme auto. Zpočátku, když s řízením začínáme, musíme myslet na spoustu věcí – kdy zařadit, jak pustit spojku, zda stihnu zabrzdit, jaká je kde značka, zda nejede auto ve slepém bodu atd. Postupně si tuto aktivitu zautomatizujeme a provádíme ji jen s minimálním podílem uvědomění. Podobný příklad je ve sportu, když se učíme novou taktickou variantu. Zpočátku na ni musíme myslet, po čase si ji však zautomatizujeme natolik, že při ní můžeme využít koncentrace (zaměření) na jiné podněty a vjemy.

Návyk je pak stavem, jehož narušení se podobá vzniku tkáňového nedostatku. Jeho narušení je příčinou emočně negativní tenze a vyvolává snahu navrátit se zpět k předchozí rovnováze. Zásah do složitějších stereotypů se může projevovat v našich emocích jako zklamání, smutek, nenávist, pocity osamocení, nejistoty. Pokud se někdo dlouhodobě věnuje sportu, denně trénuje a je úspěšný, pak při vynucené změně těžce strádá. Stereotypie se stává omezující také za situace, kdy je monotónní, a tím omezuje naši touhu po seberealizaci a pestřejším životě. Stereotypní podmínky nás tak mohou stimulovat k větší aktivitě a k poznání nových životních situací.

Naučit se žít ve stereotypii, a zároveň jí umět vzdorovat je velmi důležitou složkou naší odolnosti spojenou s adaptací.

Uvědomění – mysl, rozum, vůle

Na světě žije 92 druhů primátů. My máme největší mozek, stojíme na úplném vrcholu pomyslné evoluční pyramidy a disponujeme lidsky specifickou funkcí, kterou je naše mysl a rozum. Oproti živočichům tak máme schopnost pojmového myšlení ústícího do syntaktického jazyka, které nám umožňuje vytvářet volné symboly a které nám otevřelo možnost rozšiřovat a předávat individuálně získané znalosti. Proto tu jsme, proto mám možnost tuto knihu napsat a vy ji číst a přemýšlet nad ní.

Uvědomování si na úrovni mozkové kůry je možná ten moment evoluce, který symbolicky líčí biblický příběh o vyhnání z ráje. Homo sapiens obrazně „utrhl jablko ze stromu poznání“ (uvědomování), ale důsledkem toho ztratil onu rajskou celistvost, v níž přebývají nižší bytosti – jejich emoce představují funkční systém naplňování základních potřeb, které jsou uspokojovány bez ohrožení celku – živočišného druhu i celé přírody. Člověka však s uvědomováním čeká po obrazném „vyhnání z ráje“ trest v podobě „dobývání chleba v potu“. Jde možná o symbolické vyjádření nových rizik, které se v evolučním řetězci objevily s novou kvalitou centrálního nervového systému. Uvědomování si emočních stavů a jejich chybné interpretování může jedince zcela odvést od zážitku univerzality celé přírody a jejího metafyzického základu. Omezuje mysl a emoce v jejich původní funkci a činí z nich nebezpečný zdroj chronického stresu a v důsledcích toho i nástroj destrukce (v knize Genesis symbolicky vyjádřeno příběhem Kaina).

Vědomá mysl a rozum se staly velmi mocnými. Naše mysl dokáže zvědomovat vstupy, které přicházejí do našeho mozku. Prostřednictvím vůle dokáže cíleně ovládat, potlačovat, regulovat i využívat emoční prožitky, a dokonce i nižší pudy. Dokáže se vnořit i do těch nejnižších pater „nevědomí“ a ovlivnit, i když omezeně, i ty základní regulační mechanismy, jako jsou srdeční puls, tělesná teplota, bazální metabolismus, krevní tlak, imunita atd. K tomu, abychom se k těmto nejnižším patrům dostali, je zapotřebí silný trénink.

Kde brát motivaci a vůli?

Je v přirozenosti člověka, že touží po poživačnosti, epikureismu (snaze po slasti a vyhýbání se strastem), úlevě a má tendenci se vyhýbat všemu nepříjemnému. Možnosti západní civilizace mu to umožňují. Máme dostatek jídla, abychom ukájeli nejen hlad, ale dopřávali si i podle chuti, a tím se přejídali, můžeme si dopřávat sexu z požitku, bez lásky a početí, můžeme žít v lenosti, bez potřeby tělesné zátěže, můžeme bez útrap čelit přírodním vlivům, dopřávat si alkoholu, kouření, díky našim sociálním jistotám nejsme nuceni tolik pracovat, tíhneme po prožitcích volnočasových aktivit atd. Ideál zdařilého života v západní společnosti je mít život sytě prokládaný příjemnostmi a zážitky všeho druhu a chráněný současnými možnostmi před ranami osudu. Tato životní filozofie pak vede k hédonicky chápanému štěstí jako k životnímu optimu. Dnešní doba na nás klade velmi malou vnitřní potřebu „nutnosti“ a odpovědnosti vůči sobě i společnosti. Člověk svou schopností ovládat své prostředí a zajištěním si blahobytu změnil poměr mezi slastí a strastí ve směru vzrůstající přecitlivělosti ke všem nepříjemným situacím.