Alena Damijo

Angličan v Česku aneb Czech Me Out

Angličan v Česku aneb Czech Me Out

Copyright © Alena Damijo, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4036-6

Poděkování:

Jako vždycky mé drahé rodině.

Doteď mi dovolují třikrát za rok se k nim nakvartýrovat na prázdniny

a vyjídat jejich dobré české pokrmy, a z nějakého důvodu ani nechtějí na oplátku uvařit nic typicky anglického.

(Jako kdyby tousty s konzervou fazolí v tomatové omáčce nebyly přijatelný oběd!)

Manželovi, že podporuje mé pravidelné české výlety a taky domácí českomluvu, i když houby rozumí, o čem si s dětmi povídáme.

Dcerám, s nimiž máme v Anglii nejkrásnější tajný dorozumívací jazyk – češtinu.

Přátelům na Facebooku, kteří trpělivě odpovídali na mé nezvyklé otázky o současných českých zvycích a reáliích.

Úvod

My Češi jsme malí, ale šikovní, a přesto je naše národní sebevědomí na nule. Co na nule, pod nulou! někdy si představuju Česko jako krásnou štíhlou dívčinu (pánové prominou), která je chytrá, šikovná, laskavá a rozesmívá okolí vtipnými průpovídkami. Všichni ji mají rádi, ale ona si přesto sama o sobě myslí, že je ošklivá, tlustá, blbá a k ničemu, a tak se podle toho někdy i chová.

Už skoro půl života bydlím v Londýně, a čím déle žiji za hranicemi, tím více vnímám českou národní a kulturní osobitost. O to víc pak dokážu ocenit naše tradice, jakož i překrásné lesy, řeky a hory. Tato kniha, psaná na britských ostrovech, je proto laskavě škádlivou oslavou češství a mým (ne)skromným pokusem ukázat (nejen) české zemi, jak je úžasná!

Důležitá poznámka:

Navzdory formátu nejde o encyklopedickou abecední příručku o České republice, ale o osobní postřehy oděné do kabátu fejetonového průvodce. Je proto naprosto přirozené, že mé vidění reálií, svátků a tradic se místy bude nevyhnutelně rozcházet s vašimi zkušenostmi či úhlem pohledu. Své udělala i nadsázka, smysl pro humor a možná i špetka slovní karikatury, a tak raději předem upozorňuji, že tato kniha není vhodná pro lidi, kteří berou všechno doslova, příliš vážně a neumí si sami ze sebe udělat legraci.

P. S. Nestěžujte si potom, já vás varovala!

Můj milý Brite,

právě ses pohodlně usadil v letadle směřujícím do Prahy (nezapomeň se připoutat, zvednout stoleček a vytáhnout okenice), kde se chystáš strávit několik dnů procházkou po turistických památkách, protože jsi slyšel, jak je to tam hezké, pro cizince laciné, a z britských ostrovů navíc pouhé dvě hodinky letu; koneckonců jet vlakem na druhý konec Anglie by bylo daleko delší a dražší.

Předpokládám, že tušíš, že Praha není stát sám o sobě, ale je to hlavní město České republiky. (Opovaž se někde říct Československa!) Promiň, že zmiňuju takovou samozřejmost, ale potkala jsem nemálo cizinců, kteří měli velice mlhavé tušení o tom, kde leží Česko, ale potom z nich překvapivě vypadlo, že Prahu vlastně kdysi navštívili. Takže to tady radši znovu píšu černé na bílém. Nemusíš se ale kvůli tomu cítit blbě, my se zrovna dneska dohadovaly s kamarádkou, která nedávno navštívila Rigu, zda je to hlavní město Litvy nebo Lotyšska.

Možná si při svém krátkodobém pobytu uděláš výlet i mimo Prágl – vašinci většinou navštěvují Karlštejn, Český Krumlov nebo zámek Hluboká v Jižních Čechách. Zřejmě ti to dodá pocit, že jsi tuto zemi poznal, ale – neber si to osobně – to se hluboce mýlíš. Česko je překrásná země (Prahu, třešinku na dortu, používáme pouze jako návnadu na utrácející turisty) a Češi jsou zajímaví lidé s obrovským smyslem pro humor.

Ostatně možná sám nějaké znáš, protože podle posledního sčítání lidu nás u vás žije přes třicet šest tisíc, i když brexit jistě udělal čistku. Předem se ti jménem národa omlouvám, pokud se k tobě nějaký český občan choval nebo chová jako hovado. Žel, v téměř každém záhonu růží roste plevel, a tak nás prosím neházej všechny do jednoho pytle.

Tento abecední průvodce kéž ti poslouží jako věrný společník na cestách. Ukáže ti zajímavosti naší země, napoví, co je pro ni typické, co bys měl ochutnat, uvidět a zkusit, a hlavně co je tady jinak než v Británii. A to i přesto, že Češi, kteří si to přečtou, nad tím budou kroutit hlavou a divit se, co je divného na lesním sběru hub v šest ráno, buchtách k obědu a kaprovi ve vaně, protože pro ně je to naprosto normální. Ale ty a já víme své, že?

Angličtina

Angličtina není úředním jazykem, ale jako téměř všude ve světě se s ní i zde domluvíš, zejména v turistických oblastech Prahy. Místní prodavači i číšníci mluví na příchozí téměř automaticky anglicky, a to mě jednou po příjezdu z Londýna do Čech zblblo natolik, že jsem jim sama začala anglicky odpovídat a pak jsem byla naštvaná na ně i na sebe, přestože z principu chápu, proč se tak dělo.

Nicméně realitou zůstává, že úředním jazykem naší krásné země je čeština, zvonivý, mazlivý a flektivní jazyk, kterým se dá vyjádřit jakákoli nuance (les – lesík – lesíček, polesí, zálesí, mezilesí, předlesí atd.). Pro našince je to sice nádherné, ale pro cizince je to jako anglický trest za velezradu tažením, pověšením a čtvrcením. Na druhou stranu Češi o to víc ocení každou tvoji snahu něco ze sebe česky vysoukat, takže pokud ses ještě nenaučil česky pozdravit, poprosit a poděkovat, tak to honem rychle naprav! Pod každou kapitolkou jsem ti připravila malý tematický slovníček se zjednodušeným přepisem výslovnosti v angličtině, takže máš vše hezky po ruce a nebudeš ani potřebovat žádnou aplikaci – stačí jen otevřít pusu a spustit po našem.

Ukážeš tím respekt a získáš pár plusových bodíků, nám uděláš radost a pak budeš mít radost, že my máme radost, a všichni se na sebe budeme vesele usmívat a budeme šťastní a spokojení. A ještě budeš o něco chytřejší a mozek zůstane zdráv a svěží až do sta let, a to možná jednou v boji s Alzheimerem (tím Němcem, co krade a schovává věci) a stařeckou demencí jako když najdeš.

Na zbytek komunikace si vystačíš s angličtinou, ovšem v případě kontaktu s normálními řadovými občany (rovná se ne-recepční, ne-taxikáři, ne-číšníci) doporučuji soustředit se na mladší lidi do věku kolem třiceti pěti let, kteří už se na školách učili anglicky, a ne jako jejich rodiče jen povinně rusky.

Největší vyhlídky na rozumnou domluvu máš ovšem s dvacátníky, kteří jsou relativně zcestovalí, na internetu jsou jako doma a tolik se nestydí mluvit cizí řečí jako my starší, kteří si myslíme, že když nejsme schopni hovořit plynně, je lepší nepromluvit vůbec.

My Češi totiž na sebe máme strašně vysoké nároky, a to se projevuje i v oblasti jazykovědné. Jeden známý, který v Praze učil hodiny konverzace, mi kdysi řekl, že nedokáže pochopit tu naši zbytečnou skromnost, a prohlásil, cituji: „Vy řeknete, že umíte trochu anglicky, a pak se ukáže, že mluvíte a čtete téměř plynně. To když Angličan řekne, že umí trochu francouzsky, znamená to, že si dokáže tak akorát s bídou objednat kafe v pařížské kavárně, a to ještě po Bon jour a s’il vous plaît radši přejde do angličtiny!“

Viz též Komunismus, Pohostinnost, Školství, Ypsilon, Zdrobnělinečky

Užitečná česká slovíčka:

Čech [chekh], česky [ches-ki] – Czech

Angličan [un-gli-chun], anglicky [un-gli-tzki] – English

Mluvit [mloo-vit] – speak

Prosím [pro-seem] – please

Děkuji [dye-koo-yi] – thank you

Dobrý den [dob-ree den] – hello

Na shledanou [nu-s-hle-du-now] – bye

Bačkory

Češi patří k světovým špičkám v několika oblastech, a jednou z nich je bezpochyby přezouvání se. Samozřejmě skoro každý člověk na světě si minimálně jednou za den boty přezuje, ale my jsme hotoví experti a zouváme nejen sebe a své děti, ale také návštěvy, ba i do práce si někteří jedinci nosí pantofle.

Pokud se dostaneš k nějakému Čechovi na návštěvu, ať tě ani nenapadne jít dovnitř v botách! Pravděpodobně by ti nic neřekl, přece jen doba se trochu změnila a pozápadnila, ale s největší pravděpodobností by z toho hostitel nebyl u vytržení; hned by si totiž představil všechny ty zaplivané, očurané a pokaděné chodníky, kterými jsi prošel a jejichž mikro součásti mu právě matláš do jeho čistého koberce. Fuj!

Také nezapomeň, že i kdyby ti hostitel velkodušně řekl „nezouvej se a pojď dál“, nesmíš to vzít doslova, protože ta věta v doslovném překladu znamená „koukej ze sebe okamžitě sundat ty zahňácané boty a pak si běž umýt ruce!“ Češi navíc mívají pro hosty speciální pantofle, a za komunismu si hosté na návštěvu často nosili dokonce vlastní přezůvky. To už dnes zní pomalu jako sci-fi, že? (i když jedna moje kamarádka to teda pořád dělá…)

Přestože se většina Čechů domnívá, že zouvat se je totalitní zvyk spojený se zaměstnaností žen a masovou výstavbou sídlišť, kde se často roky čekalo na vyasfaltování chodníků, a boty proto vypadaly, jako bys prošel čerstvě zoraným polem, není tomu tak. Za domácí trepky vděčíme světově známému českému boto-podnikateli Tomáši Baťovi, který jako první rozjel strojovou výrobu obuvi a boty pak samozřejmě potřeboval prodat.

Ve dvacátých letech dvacátého století však bylo běžné, že každý člověk měl jen jeden, maximálně dva páry bot, a tak bylo lidi nejprve třeba přesvědčit, že další boty potřebují. Sérií vtipných sloganů (můj nejoblíbenější je „noha v teple – nemoc v pekle“) a extravagantně nízkých cen tak český národ doslova přezul.

V době komunismu, kdy se zlikvidováním elity padla i společenská etiketa, která velela přijmout hosta v botách, se pak zouval každý úplně všude. Nejen u sebe doma a na návštěvě, přičemž boty se nechávaly venku za dveřmi, ale také třeba při prohlídce zámku, muzea, a především ve školách. Asi tě pobaví, že bačkory nosí čeští školáci dodnes, a to dokonce i puberťáci na středních školách. Snad každý z nás středně starých Čechů si vybaví řvoucího školníka, jak u šaten dbá na to, aby si každé dítě odložilo bundu v zamykatelné kleci, a zároveň – především! – se v ní přezulo do bačkor. Neobačkorování znamená dodnes provinění vůči školnímu řádu a v některých školách má tutéž váhu, jako kdyby britský žák druhého stupně přišel do školy bez uniformního saka, což je průšvih jako kráva, protože v přísnějších školách je studentovi zakázáno vstoupit do budovy a musí pro sako domů. Potom má samozřejmě další průšvih, protože jde pozdě, takže bude po škole. Nedávno jsem četla studii, že jakási anglická škola udělala pilotní průzkum vlivu přezouvání žáčků do bačkor, a došla k závěru, že děti se prý daleko lépe soustředí a jsou klidnější. Já se jako malá zouvala, a dvakrát soustředěná ani klidná jsem si nepřišla, ale na druhou stranu mít na sobě celý den střevíčky, kozačky či holínky, jak je běžné na anglickém prvním stupni, mi taky nepřijde jako velká výhra. Co s tím uděláme?

Viz též Československo, Čepičky, Komunismus, Pohostinnost, Školství

Užitečná česká slovíčka:

Boty [bo-ti] – shoes

Bačkory [buch-ko-ri], přezůvky [prze-zoof-ki], pantofle [pun-to-fle] – slippers

Přezout (se) [przhe-zowt (se)] – change shoes

Zout [zowt], vyzout [vi-zowt] – take off one’s shoes

Školník [sh-kol-nyeek] – caretaker, premises manager

Šatna [shut-nu] – cloackroom

Buřty

Buřt, lidový název pro špekáček, je tradiční česká specialita, milovaná a opěvovaná už od roku 1891, kdy se poprvé objevil na Jubilejní zemské výstavě. Jsem si velmi dobře vědoma toho, že buřt se od pravého špekáčku liší složením, ale protože to spousta lidí používá jako synonyma, budu nesprávně dělat totéž. (hnidopiši buď prominou, zatnou zuby a budou pokračovat ve čtení, zvědaví, jestli budu i dál plácat podobné blbosti, nebo kapitolku prostě přeskočí, pokud tuto záměnu nebudou schopni rozdýchat. Toto je svobodná a nezávislá kniha a ke čtení nikdo nikoho nenutí. Jinak ale díky za zakoupení, vzpomenu si na vás, až se budu díky provizím z prodeje vozit v bavoráku a válet si šunky na havaji.)

Kdybych měla vytvořit mnohovrstevnatou vůni reprezentující Česko, určitě bych do ní kromě buchet, omáček, piva, hub a šišek zahrnula šťavnaté aroma nad ohněm se rozvírajícího špekáčku. Je to též vůně mého krásného a bezstarostného dětství stráveného v lesích na letních táborech, kde se do zvuků prskajících buřtíků mísí také zvuky kytary, na niž švarní instruktoři hrají tklivé trampské písně. (Teda teď jsem se tak rozvzpomínala a udělala si takové chutě! Škoda, že tuto kapitolku píšu v Anglii v deset večer, kdy má i lidl prodávající buřtu podobné německé Bratwursten zavřeno, a tak se musím spokojit maximálně s okoralým kolečkem anglického salámu. léto teď sice, pravda, kalendářně probíhá, ale je to léto britské, čili je sedmnáct stupňů a prší. Místo rytmických zvuků kytary naslouchám nerytmickému a rozladěnému řvaní sousedovic novorozence. Ach jo.)

Z nedostatku něčeho lepšího jsem snědla aspoň salám, pomodlila se za sílu pro rodiče toho miminka, dítě umlčela rázným zavřením okna a jsem zpět u psaní o milovaných špekáčcích.

Přestože se v posledních letech v české kotlině hodně rozmohlo grilování, trvám na tom, že léto bez buřtů u ohníčku není žádným pořádným českým létem! tedy nic proti grilování, a zde mi asi dáš za pravdu, protože grilovačka je synonymem velkého britského léta, jak se nedávno vtipně vyjádřila má Londýnská kolegyně: „hned jak vysvitne sluníčko, rozpálíme grily, aby nám bylo ještě větší horko a pořádně jsme si ten pařák užili!“

Ale ohníček je ohníček, a do žlutých plamenů pod hvězdami se kouká přece jen jinak než do plechové očouzené koule s doutnajícím uhlím. Však to znáš, vy děláte ohníčky taky, jen nad nimi roštujete maršmelouny nebo o pátolistopadové noci ohňů (Bonfire night) pálíte atrapy velezrádce jménem Guy Fawkes.

Pravý český táborový oheň je obklopený kameny a na něm hoří větve a soušky natahané z nedalekého lesa. Každý táborník je vybavený nožem, kterým si uřízne prut, na slabší straně ho seřízne do špičky, a na tu napíchne špekoně. Zíráš, co? V Británii je nošení nože bez dobrého důvodu trestným činem – sama jsem kvůli tomu jednou musela podat vysvětlení na policii –, ale v Česku platí „každý správný muž má mít v kapse nůž“.

Buřt se nikdy neopéká, jak je, ale nařízne se v koncích na čtyři „nožičky“. Jednak se propeče rychleji, ale také z něj vykapá víc tuku, takže potom není tak mastný. Ale hlavně je to ta nejlepší část buřtu, protože má krásně křupavé kůrčičky. Slyšela jsem i o frajerech, co umí naříznout celý špekáček tak, že je to jedna velká nožička – tenhle trik si ještě budu muset před nadcházející letní cestou do Čech vygooglovat!

Do hněda opečený buřt se požívá s hořčicí nebo kečupem (podle mě je ideální hořčice smíchaná s kečupem, ale leckdo tvrdí, že to je prasárna. Možná, ale výborná prasárna!), a samozřejmě s chlebem.

Když říkám s chlebem, tak tím pochopitelně myslím pořádný hutný chleba, žádný anglický toustový vaťák, ale to, čemu vy říkáte sourdough. ideální je, když ho ještě trochu opečeš na klacku nad ohníčkem, to je pak teprve mňaaaaaaaaaaaaaamka!

Jestli budeš moct, určitě si v Česku buřta dej, v nejhorším alespoň klobásu. Anebo aspoň takzvaného utopence čili studený špekáček naložený s cibulí do octa, který mají v každé pořádné hospodě.

Nakopala bych se za nápad psát o svých malých drahých buřtíčcích v Londýně, navíc takhle pozdě večer, protože teď na ně mám ještě větší chutě než na začátku. Království za buřta!

Viz též Hospody, Chaty a chalupy, Chlebíčky, Léto, Máj, Pouť, Řeka

Užitečná česká slovíčka:

Buřt [boorzht], klobása [klo-baa-su] – sausage

Nůž [noozh] – knife

Prut [proot], klacek [klu-tzek] – stick

Opékat [o-pair-kut] – toast

Ohníček [oh-nyee-chek] – campfire

Léto [lair-to] – summer

Buchty

Buchta, to je synonymum tradičního pohodového českého života, a většinou si pod tímto pojmem představíme sladké kynuté pečivo kostkovitého tvaru s náplní, nejčastěji tvarohovou, povidlovou nebo makovou.

(A je to venku: Jíme mák, jako by se nechumelilo. Mák totiž v našich končinách není jako u vás droga, ale je pokládán za vynikající složku jídelníčku, a často se proto pěstuje i na zahrádkách. Mimochodem zrovna jsem vzhlédla od klávesnice a uvědomila si, že mám na stole v keramické váze dekorativní sušené makovice z loňského léta. Teď abych se obávala návštěvy z Londýnského protidrogového oddělení… Že bych jim připravila bačkory a upekla na uvítanou makovec?)

Buchty jsou kromě kostkového cukru jedním z nejsladších českých darů světu, a od nás se rozšířily i do Německa a ostatních zemí střední Evropy, zejména do bývalého Rakouska-Uherska. Není divu. Voní po dávných časech a nejtradičnější česká pohádková postava, hloupý Honza, si je vždycky balí do ranečku, když vyráží do světa na zkušenou. My moderní Češi si teda do světa bereme spíše řízky, jakkoli i taková buchta má leccos do sebe, protože poměrně dlouho vydrží a poslouží nejen jako dobrota ke kávě, ale v případě nouze i jako snídaně či oběd.

V přeneseném slova smyslu se „buchta“ říká jakémukoli sladkému pečivu, které mnozí Češi nadšeně připravují na víkend. U nás doma se vždycky pravidelně peklo (rovná se, maminka pekla) a otázka „co upečeme na neděli?“ byla stejně klíčová jako „co uvaříme na neděli?“. Na tomto místě bych se teď velice ráda pochlubila, že nezapřu české geny, a i já radostně každý týden připravuji své česko-britsko-nigerijské rodině vynikající domácí moučník, který provoní celou Londýnskou bytovku, leč byla by to lež jako věž.

Jeden čas jsem sice troubové tendence měla, ale pak jsem zjistila, že pekáč sladkého zmizí jak úroda po náletu kobylek. To mě sice jako pekařku samozřejmě potěšilo, nicméně zároveň mě děsilo, kolik jsme do sebe během chvíle narvali bílé mouky, tuku a cukru, a to jsem ještě na sladkosti ubírala. Moje pečení je proto spíše svátečního rázu a sebekriticky na sebe prásknu i to, že s výjimkou štrúdlu, posvícenských hnětynek, bublaniny, cheesecaků a brownies (poslední dvě navíc podle anglických receptů) mé upečené výsledky zpravidla lépe vypadají, než chutnají.

V tomto ohledu tedy mé české geny totálně selhávají, ale já to zas tak moc neprožívám, a o to více oceňuji vynikající buchty těch ostatních. Když se to vezme kolem a kolem, dá se to interpretovat i tak, že rodina je mou nečinností nucena ke zdravějšímu životnímu stylu, a přátelé se zase cítí oceněni a doceněni, a jsou tím pádem mou upřímnou chválou povzbuzováni k dalším sladkým výkonům. Tudíž já se neflákám, ale inspiruji a pomáhám!

Viz též Cukrárny, Československo, České kafe, Oběd, Řízky, Zahrádkaření a zavařování

Užitečná česká slovíčka:

Buchty [bookh-ti] – buchteln, sweet yeast buns

Moučník [mowch-nyeek], dezert [de-zairt], dort [do-rt], koláč [kolaach], „buchta“ [bookh-tu] – cake

Péct [pairtzt] – bake

Mák [maak] – poppy

Cukrárny

Co je pro milovníka umění návštěva francouzského Louvru, to je pro milovníka sladkostí návštěva české cukrárny. Když jsem v roce 2002 přijela do Londýna, překvapilo mě, kolik se zde nachází kaváren, často řetězcových, ale jak málo je tu skutečných cukráren – dokonce mi trvalo pár let, než jsem si vůbec osvojila anglický výraz pro cukrárnu!

Pravda, anglická kavárna většinou nějakou tu buchtu či dortík ke kafi má také, ale není to totéž. V Čechách má snad každé sebemenší město prosperující cukrárnu, a to je vlastně s podivem, když tak nad tím přemýšlím, soudě podle toho, jak běžné je v mnoha českých domácnostech pravidelně každý víkend péct.

Nechci být obviněna z genderového stereotypizování, ale cukrárny jsou většinou obsazeny ženami (na rozdíl od hospod, kde zase vysedávají mužský, ale jasně prohlašuju, že nestereotypizuju, pouze staticky hodnotím). My dámy se v cukrárnách rády scházíme ne kvůli řešení světových problémů, ale kvůli utužování vzájemných přátelských vztahů, sdílení radostí i starostí a povzbuzování se v tom, že dokud jsme zdravé a chutná nám dort, máme vždycky naději na lepší zítřky.

Už generace před námi totiž pochopily, že život se zákuskem je pestřejší, veselejší a radostnější, a tak si z toho bereme ponaučení a oslazujeme si život. Krásně to shrnuje váš motivační citát: „Štěstí si za peníze nekoupíš, ale můžeš si koupit dort, a to je skoro to samé.“ („You can’t buy happiness but you can buy cake and that’s kind of the same thing.“)

V cukrárnách proto často najdeš jak šťastné mladé maminky na mateřské, tak neméně šťastné osmdesátileté babičky. Tyto sladké podniky, kde o tvou přízeň (i peníze a nadváhu) zápasí desítky voňavých zákusků, lákají samozřejmě i muže, i když ti mají z nějakého důvodu často zábrany jít si s kámošem sednout na dort. Není to snad dostatečně mužné, či co? zato když je tam vytáhne manželka, to si pánové šmakují!

V létě jsou cukrárny populární především díky prodeji zmrzlin, a to zejména točené, která se zase vrací do módy. Pamatuji si, že za mého totalitního dětství byla zmrzlina jedině točená, a to buď čokoládovo-vanilková (fuj), pistáciová (dvakrát fuj), anebo citronovo-pomerančová (třikrát mňam). Kopečková zmrzlina pak byla postkomunistická novinka a všichni jsme s úžasem na tváři zírali na to množství barev a chutí, a nemohli se jimi nasytit.

Upřímně řečeno, českou kopečkovou zmrzlinu ti ale v rámci ochutnávání místní stravy moc nedoporučuju. Ne že by nebyla dobrá, ona dobrá je, ale ty jsi zvyklý na anglické porce, kde kopeček v podstatě znamená kouli, a ještě ti prodavač nechá všechno, co zůstalo po stranách kleští. V Čechách to tak všude není, a s největší pravděpodobností dostaneš pouhou „polokouli“, a to ještě bude cukrárník kleštičky pečlivě očišťovat o misku, aby ti náhodou nedal o milimetr krychlový zmrzliny navíc, protože by tak asi mohl přijít na buben.